Dášenka

alebo život šteniatka

Karel Čapek

Preklad: Nikoleta Hippová

Korektúry: Lucia Kostiviarová

Obálka: Slečna Dáša - Karel Čapek (voľné dielo) - upravené v programe Canva (www.canva.com)

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-117-6 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-118-3 (MOBI)

Kapitola 1

Keď sa to narodilo, bolo to len také biele nič, do hrsti sa to zmestilo; ale keďže to malo pár čiernych ušísk a vzadu chvostík, uznali sme, že to je pes, a pretože sme si priali mať psie dievčatko, dali sme mu meno Dášenka.

Kým to bolo biele nič, bolo to slepé, bez očí a čo sa nožičiek týka, malo to dva páry čohosi, čo by sa možno s trochou predstavivosti dalo nazvať nožičkami; a keďže my sme predstavivosť mali, malo to aj nožičky, hoci ešte za mnoho nestáli. Kdeže, stáť sa na nich nedalo, také boli vratké a slabučké, a s chôdzou vám boli ešte len starosti. Keď sa do toho Dášenka poriadne obula (aj keď ona sa neobula, skôr si na to vykasala rukávy), (presnejšie povedané, ani rukávy si nevykasala, ale si len, ako sa hovorí, napľula do dlaní), (ale pochopte, že ona si nemohla naozaj pľuvnúť do dlaní, pretože ešte pľuvať nevedela a dlane mala také maličké, že by si do nich ani netrafila), skrátka, keď sa do toho Dášenka poriadne dala, dokotúľala sa za pol dňa od maminej zadnej nohy k maminej prednej nohe, pričom sa cestou trikrát nakŕmila a dvakrát vyspala. Spať a jesť vedela totiž hneď od narodenia, to sa učiť nemusela. Aj preto to robila horlivo po celý boží deň, a myslím, že aj v noci, keď sa na ňu nikto nepozeral, spala rovnako svedomito ako cez deň – také to bolo usilovné šteňa.

Okrem toho vedela pišťať; ale ako šteňa piští, to nakresliť nedokážem a ukázať by som vám to tiež nemohol, pretože na to nemám dosť tenký hlas. Aj mľaskať, kým sala mamino mliečko, vedela Dášenka od narodenia, ale viac už nič. Ako vidíte, nedalo sa s ňou najprv veľa rozprávať, no jej mamičke (volá sa Iris a je to hrubosrstá foxteriérka) to stačilo. Celý deň sa mala so svojím bábätkom Dášenkou o čom rozprávať a čo si šuškať, oňuchávala ju, bozkávala a lízala, čistila a umývala jazýčkom, česala a hladkala, kolísala ju, kŕmila ju, starala sa o ňu, strážila ju, svoje vlastné huňaté telíčko jej podstielala namiesto vankúša, a to sa to, páni, Dášenke spalo! Nuž, tomu sa hovorí materinská láska a u ľudských mamičiek je to tiež tak, však vy viete. Lenže ľudské mamičky dobre vedia, čo a prečo robia. Taká psia mamička to však nevie, iba cíti, že jej to príroda káže. „Haló, psie paničky,“ káže hlas prírody, „pozor, kým je to vaše maličké slepé a slabé, pokiaľ sa to nevie samo brániť, ba ani sa schovať alebo volať o pomoc, nesmiete sa od neho ani pohnúť, to vám hovorím; musíte ho strážiť, brániť ho vlastným telom a keby sa blížil niekto podozrivý, hrr na neho, tak, a zahrdúste ho!“

Iris to všetko brala strašne doslovne a keď sa priblížil jeden podozrivý advokát, bežala ho zašliapnuť a roztrhla mu nohavice; a keď sa blížil jeden spisovateľ (istý Josef Kopta), chcela ho, ako sa patrí, zahrdúsiť a pohrýzla ho do nohy, navyše jednej ženskej osobe roztrhala celé šaty, ba vrhala sa útočne aj na úradníkov, ako je poštár, smetiar, elektrikár a ten pán, čo má na starosti plyn. Okrem toho ohrozovala množstvo verejne činných osôb, driapala sa na jedného poslanca, mala akési nedorozumenia aj so strážnikom, a vďaka svojej ostražitosti a bojovnosti uchránila svojho jedináčika od všetkých úkladov, nepriateľov a zloby sveta. Taká psia mamička naozaj nemá ľahký život, ľudí je totiž veľa a všetkých pohrýzť nemôže.

V deň, keď Dášenka oslavovala desaťdňové výročie svojho života, prihodila sa jej prvá veľká udalosť: keď sa ráno prebudila, s úžasom zistila, že vidí – zatiaľ len na jedno oko, ale ono aj jedno oko je, aby som tak povedal, veľký krok do sveta. Tak ju to prekvapilo, že vyštekla a toto pamätné šteknutie bolo jej úvodom do psej reči, ktoré sa volá štekanie. Dnes už Dášenka vie nielen hovoriť, ale aj nadávať a naháňať hrôzu; ale vtedy len tak vykríkla, ako keď nôž skĺzne po tanieri.

Hlavné však bolo to nové oko. Dovtedy musela Dášenka hľadať len ňufákom, kde má mamička tie dobré gombíky, čo z nich prýšti mliečko; a keď sa pokúšala liezť, musela pred sebou strkať svoj čierny a lesklý nos, aby nahmatala, čo je pred ňou. A, ľudia, také oko, aj keď je len jedno, je znamenitý vynález: len sa pozrieš a vieš, aha, tu je stena, tuto akási priepasť a to biele, to je mama. A keď chceš spať, očko sa zavrie a dobrú noc, majte ma radi. A čo keby sme sa teraz znova zobudili? Otvára sa jedno oko, a aha, otvára sa aj druhé, chvíľu žmúri a potom sa otvorí celé; a Dášenka sa od tej chvíle pozerá na svet dvoma očami a aj dvoma očami spí, takže nemusí vyspávať tak dlho a môže viac času venovať tomu, aby sa naučila sedieť a chodiť a všeličo iné dôležité pre život. A to je teda pokrok.

V tej chvíli sa ozval opäť hlas prírody a kázal: „Dášenka, keď už máš očká, dívaj sa pred seba a skús chodiť.“ Dášenka teda pohla uškom, akože počuje a rozumie, a skúsila chodiť. Najskôr vysunula pravú prednú nôžku dopredu, ale čo teraz? „Teraz polož dopredu ľavú zadnú,“ napovedal jej hlas prírody. Sláva, podarilo sa. „A teraz tú druhú zadnú,“ radil hlas prírody, „zadnú, hovorím, zadnú, nie prednú! Ach, Dášenka, ty hlúpa, veď si nechala ešte jednu nôžku vzadu! Počkaj, nemôžeš ísť ďalej, pokiaľ si ju nepritiahneš; tú pravú zadnú si zastrč pod zadoček, hovorím! Nie, to nie je nožička, to je chvostík, chvostíkom sa chodiť nedá. To si pamätaj, Dášenka, chvostík ťa nemusí zaujímať, ten ide za nožičkami sám. Tak čo, máš všetky labky pohromade? No sláva, a teraz znova: vysunúť pravú prednú, hlavu trochu vyššie, aby tam bolo miesto pre nožičky, tak, dobre, teraz ľavú zadnú a teraz pravú zadnú (ale nie tak ďaleko od tela, Dášenka, pod seba ju musíš dať, pod seba, aby sa ti bruško po zemi nešúchalo), tak, a teraz ľavú prednú, výborne, vidíš, ako to ide. Teraz si na chvíľku oddýchni, a zase znova: jedna – dva – tri – štyri, hlavu hore, jedna – dva – tri – štyri.“

Koniec ukážky