Ľudia, zvieratá, bohovia

Ferdynand Antoni Ossendowski

Preklad: Ján Hollý 1901-1952

V digitalizovanom texte boli vykonané minimálne úpravy.

Obálka: Nakasawa - Potala Palace (voľné dielo) .Vytvorené v programe Canva

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-064-3 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-065-0 (MOBI)

Tej, s ktorou som sa voľakedy stretol na brehu „Veľkej lazúrovej slanej vody“ pri úpätí nebotyčných červených skál a ktorej som zachoval vernú lásku do dňa, keď sa stala mojou ELLER BALASYR, obotkanou legendami prastarého Erdeni-Dzu, venujem toto opísanie svojho mučeníckeho putovania srdcom tajomnej Ázie.

Ant. Ossendowski

Varšava 1923

Útek zo ZSSR

Príčiny mojej cesty

Pred boľševickou záplavou ešte v roku 1918 som musel utiecť z Petrohradu na Sibír. Do októbra 1919 som býval na Sibíri, kde boľševická vláda nahradila vládu admirála Kolčaka[i], zničeného vplyvmi monarchistov a neschopných ministrov. Po sibírskej katastrofe, keď Kolčaka v Irkutsku popravili, keď piata poľská sibírska divízia bola už v zradných rukách boľševikov, ktorí chytro zaplavovali celý kraj, bez boja postupujúc na východ za zbytkami zdemoralizovanej armády sibírskej vlády, začalo sa na Sibíri prenasledovanie Poliakov. Stačilo mať priezvisko poľského znenia, aby niekoho odsúdili na smrť. Musel som teda myslieť na ďalší útek.

Na počiatku roku 1920 ma osud hodil do Krasnojarska, mesta, položeného na brehu veľkej a peknej rieky Jenisej, ktorej žriedla sa rodia v horách Urianchaja a ústie sa tratí v Ľadovom oceáne. S niekoľkými Poliakmi sme robili plán úteku do Urianchaja a ďalej - do Mongolska, Číny, Európy, ale udalosti zmenili naše zámery. Moji známi boli pozatváraní a potom umierali vo väzení na škvrnitý týfus. Skupina boľševických katov prišla aj po mňa, a keďže ma náhodou nenašli doma, rozprestrela na mňa sieť.

Včas ma varovali. Preobliekol som sa do sedliackych šiat, pešo som vyšiel za mesto, najal som prvého lepšieho Sibírčana, čo sa vracal domov na dedinu a o niekoľko hodín som už bol 40 kilometrov od Krasnojarska, v malej dedine, zo všetkých strán obkľúčenej hustým sibírskym lesom, čiže, ako ho nazývajú miestni sedliaci - „tajgou”. Priatelia mi poslali karabínu, 300 nábojov, sekeru, nôž, kožuch, čaj, sucháre, soľ a kotlík. O niekoľko dní ma ten istý chlap odviezol do hlbín lesa, kde stála majiteľom opustená chata, napoly zhorená, ale miestnymi poľovníkmi ešte používaná na nocľah. Od tohto dňa som sa stal túlavým človekom, ale vtedy som si ešte nemyslel, že to môže trvať tak dlho.

Na druhý deň po príchode do tajgy vyšiel som poľovať a niekoľko desiatok krokov od chaty som zabil dva ohromné tetrovy. Ďalej som zbadal jelenie stopy a presvedčil som sa, že v strave nebudem pociťovať nedostatok.

Ale môj pobyt na tomto mieste sa naraz prerušil.

[i] Admirál Alexander Vasiljevič Kolčak – veliteľ ruskej flotily a jeden z hlavných veliteľov Bielej armády počas ruskej revolúcie.

Tajomný priateľ

O niekoľko dní, keď som sa vracal z poľovačky do chaty, zbadal som dym, vychádzajúci z komína chaty. S veľkou opatrnosťou prikrádajúc sa k domu, spozoroval som dva osedlané kone a pri sedlách vojenské karabíny. Keďže som mal dobrú mannlicherku[ii], vedel som zaraz, že dvaja neozbrojení ľudia nemôžu znamenať pre mňa vážne nebezpečenstvo. Bez hluku som obišiel chatu od strany steny, ktorá nemala obloky a neočakávane som vošiel do izby. Z lavice prestrašene vyskočili dvaja vojaci. Boli to boľševici, lebo na baraniciach mali pripevnené červené hviezdy a na prsiach kožuchov - červené, umazané kokardy.

Po pozdravoch sme si sadli. Vojaci už prichystali čaj a popíjajúc ho, začali sme rozhovor. Aby som odvrátil od seba ich pozornosť a podozrenie, povedal som, že som poľovník z istej ďalekej dedinky a že som sa tu usalašil, keďže už oddávna mám tu vystopovaných niekoľko sokolích hniezd. Od boľševikov som sa zasa dozvedel, že z mesta poslali do tajgy veľký oddiel jazdy, ktorý zastal asi 15 kilometrov odtiaľto a ich poslali na zvedy, zistiť, či sa nevláčia po lesoch nejaké podozrivé osoby.

- Chápeš, súdruh, - riekol jeden z vojakov, - hľadáme kontrarevolucionárov a budeme ich strieľať…

Dávno som si to už domyslel a ani najmenej som nepotreboval jeho vysvetľovanie. Moje myšlienky smerovali tam, aby som presvedčil nezvaných hostí, že som obyčajný sibírsky poľovník, ktorý nemá nič spoločného s kontrarevolúciou. Súčasne som myslel na nevyhnutnosť skorého presídlenia sa po odchode boľševikov na iné, istejšie miesto.

Zmrákalo sa. Tváre mojich hostí stali sa ešte nepríjemnejšími. Vojaci vyňali z kapsy fľašu špiritusu a začali piť, zajedajúc chlebom a popíjajúc horúci čaj. Alkohol čochvíľa začal pôsobiť a boľševici, rozhadzujúc rukami a udierajúc päsťami o stôl, začali hlasno rozprávať, vychvaľujúc sa počtom zabitých „buržujov”. Hnusne sa smiali a hovorili si o veselých dňoch v Krasnojarsku, keď lapali nenávidených kozákov a spúšťali ich pod ľad Jeniseja. Napokon sa začali vojaci o čosi hádať, ale skoro ich to unavilo. Pomaly sa poberali spať.

- Idem už odsedlať kone a prinesiem karabíny, - povedal mladší a vyťahujúc sa - vstal z lavice.

V tej chvíli dvere, čo viedli na dvor, sa široko otvorili, do izby sa vovalila hustá chmára studenej pary a prúd chladného povetria vial na nás. Keď hmla opadla, videli sme v izbe vysokého plecnatého chlapa, v chlpatej baranici a v širokom kožuchu. V ruke držal karabínu a spoza pása mu trčala sekera, ktorú sibírsky poľovník nikdy neopustí. Bystré, prenikavé, blýskavé, skoro zvieracie oči neznámeho sa skúmavo zastavili na každom z prítomných. O chvíľu sňal čiapku, prežehnal sa a ticho sa opýtal:

- Kto je tu hospodárom?

- Ja! - odvetil som.

- Môžem tu prenocovať? - opýtal sa.

- Prosím, miesta je dosť, - povedal som. - Napite sa čaju, ešte je horúci.

Medzitým si neznámy pomaly začal zobliekať kožuch, neprestávajúc pozorovať ľudí a predmety. Hodil kožuch do kúta izby, prikrývajúc ním karabínu a ostal v obnosenom remennom kabáte a nohaviciach, vsunutých do kapcov. Tvár mal celkom mladú, usmievavú a smelú. Pobleskúvali mu biele zuby a skúmavé, prenikavé oči. Rozčuchraná, hodne prešedivená čuprina a hlboké vrásky okolo úst svedčili o búrlivom živote.

Neznámy, stále sa obzerajúc, sadol si na lavicu a s akousi divnou nežnosťou položil vedľa seba sekeru.

- Je ti to žena - tá sekera? - opitým hlasom sa ho spýtal jeden z vojakov.

Chlap náhle pomaly zdvihol jagavé a prenikavé oči na opýtajúceho sa a tichým, akýmsi kradmým hlasom odpovedal:

- Všelijakí ľudia sa teraz túlajú po lesoch, nuž so sekerou je istejšie...

Umĺkol a začal žiadostivo piť horúci čaj. Ale som spozoroval, že niekoľko ráz si ma pozorne prezrel a jeho oči ustavične behali po izbe, akoby hľadali odpoveď na akési pochybnosti.

Na otázky vojakov odpovedal obozretne a pomaly, potom položil svoju čašu, obrátiac ju dnom nahor, na znak spokojnosti a povedal:

- Idem na chvíľku k svojmu koňovi a súčasne odsedlám i vaše...

- Oj, ďakujem! - zvolal mladší vojak, ktorý už skoro spal. - Len nezabudni priniesť do izby naše karabíny...

- Dobre! - odvetil chlap.

Boľševici sa uložili na lavicu,- nám nechali iba dlážku,- už nepočuli, kedy sa neznámy vrátil, ktorý si hodil plstený kabát na zem a zaraz si ľahol.

Vojaci a chlap už dávno spali, keď som ja ešte stále kul plány, čo robiť ďalej. Usnul som nad samým ránom, a keď som sa prebudil, chlapa už v izbe nebolo. Vyšiel som z chaty a videl som ho sedlať dobrého hnedého žrebca.

- Odchodíte? - spýtal som sa.

- Hej... idem s tými... súdruhmi, - šepol, - podvečer sa vrátim. Čakajte ma!

Nevypytoval som sa ho už na nič, odpovedal som mlčky, kývnutím hlavy. On medzitým odviazal zo svojho sedla dve ťažké vrecia, hodil ich k siene zhorenej čiastky chaty, pozorne preskúšal uzdu a strmene a povedal s úsmevom:

- Hotovo! Teraz idem zobudiť „súdruhov”.

O hodinu, keď sa napili čaju, vojaci a chlap odišli.

Osirel som na dvore a začal som rúbať drevo. Zrazu odkiaľsi zďaleka som počul karabínový výstrel a o chvíľu druhý. Nastalo ticho. Vysoko ponad les, odkiaľ zazneli výstrely, pritiahol kŕdlik splašených tetrovov. Na vrchovci zasneženej borovice vykríkla sojka. Dlho som načúval, či sa niekto nepribližuje k mojej útulni, ale vôkol bolo úplné ticho. Súmrak chytro padá v zime na strednom Jeniseji. Zakúril som do pece a začal som pripravovať polievku z hlucháňa, neprestávajúc načúvať aj najmenší šuchot, čo prichádzal z blízkeho lesa. Ale stále som jasne cítil a rozumel, že smrť je neprestajne tu, kdesi vedľa mňa a že sa napokon môže ukázať v podobe človeka, zvera, mrazu, nešťastnej príhody alebo choroby. Vedel som dobre, že nablízku nieto nikoho, kto by mi mohol prísť pomôcť a že celá moja nádej spočíva v ochrane božej, v sile rúk a nôh, v správnosti oka a v šťastí.

Pri všetkej pozornosti som nezbadal návrat neznámeho poľovníka. Práve tak ako predošlého dňa, zjavil sa v izbe znezrady. Cez hmlu pary som uvidel jeho žiariace a smejúce sa oči a smelú tvár. Podišiel k lavičke a hodil na ňu tri karabíny.

- Dva kone, dve karabíny, dve sedlá, dve vrecia suchárov, pol tehly čaju, vrecko s cukrom, 50 nábojov, dva kožuchy, dva páry čižiem! - so smiechom vypočítaval Sibírčan. - Dnes som mal naozaj veľmi podarenú poľovačku.

S hrôzou som pozeral na svojho hosťa.

- Čo gánite? - zasmial sa hlucho. - Vošli sme do lesa na úzky chodníček. Ani sa len nezatriasli! Komu boli potrební takí „súdruhovia”? Ale pime čaj a potom spať! Zajtra sa musíte presťahovať. Ukážem vám príjemné miesto v ústraní, a sám pôjdem ďalej...

[ii] Mannlicherka - poloautomatická puška, ktorá pôvodne patrila k výzbroji Rakúsko-Uhorskej armády

Tajomstvo môjho hosťa

Na druhý deň za svitu sme sa vydali na cestu, opúšťajúc moju prvú útulňu. Na jedného z koní sme naložili celý náš majetok, zbalený do vriec, prehodených cez sedlo.

- Musíme prejsť 400-500 verst[iii], - pokojne oznámil môj nový druh osudu, ktorý sa volal Ivan. - Meno srdcu a rozumu nie práve najpríťažlivejšie.

- No, no pôjdeme dlho? - zvolal som.

- Nie dlhšie ako týždeň... Môžbyť budeme na mieste i skôr, - odvetil Ivan.

Prvú noc sme strávili v lese, pod haluzami vysokej, širokej svrčiny. Bola to moja prvá noc bez strechy nad hlavou. A koľko takých nocí som mal neskoršie za mojich nekonečne dlhých potuliek!

Deň bol veľmi chladný, sotva vyše 35°R[iv]. Pod kopytami koní vŕzgal sneh. S tenkým cvengotom odskakovali podkovami vyrážané kúsky zmrznutého snehu. Lenivo sa stŕhali zo stromov tetrovy a hlucháne, pomaly bežali z hniezd do kríkov zajace. Pred večerom sa strhol vietor, vyl a hučal, ohýbajúc vrcholce stromov. Ale dolu, v miestach ukrytých pred vetrom, bolo ticho a pokojne.

Zastali sme v hlbokom úvoze, husto zarastenom stromami a kríkmi. Našli sme dávno vyvrátenú suchú jedľu, narúbali sme dreva a občerstvili sme sa čajom, uvareným na ohnisku.

Po večeri dovliekol Ivan z lesa dva dlhé suché borovicové drúky, okresal ich na jednej strane a skresanou stranou ich položil na seba. Keď zabil klin medzi drúky, vložil do otvoru trochu žeravého uhlia. Oheň sa zaraz začal šíriť v kanáli medzi drúkmi.

- Teraz budeme mať oheň až do rána! - zvolal Ivan. - Je to naša sibírska „najda”. My, hľadači zlata, vláčiac sa tajgou, v zime, v lete vždy spíme pri najdách. Znamenite! Ale presvedčíte sa sami!

Chytro narúbal haluzí zo svrčiny a pomocou troch žŕdok urobil šikmú stenu, pred ktorou niekoľko krokov horela malým ohňom, vypaľujúc sa zvnútra, najda. Nad stenou a nad najdou sa rozprestieral stan zo širokých haluzí mohutnej svrčiny. Na sneh sme nahádzali haluze. Ľahli sme si a prikryli sa pokrovcami. Na moje veľké udivenie sa Ivan zobliekol do košele. Zbadal som, že sa spotil a stále si utieral čelo a šiju rukávom košele.

- Dobre! Teplo! - pochvaľoval si Ivan náš útulok.

Čochvíľa som sa musel i ja vyzliecť a zaspal som, ani sa nezakryjúc kožuchom. Cez haluze svrčiny a steny presvitali hviezdy a predo mnou bol otvorený priestor, kde zúrili mráz i vietor - ale ten priestor bol oddelený od nás teplom, sálajúcim z horiacej najdy. Až pred svitaním, keď naša vatra skoro celkom vyhorela, som sa prikryl kožuchom. Od tej noci som sa prestal báť mrazov. Keď som premrzol na dennom pochode, ohrieval som sa znamenite pri nájde, zhodiac zo seba ťažký kožuch, a sediac len v košeli pri čaši horúceho čaju so suchármi.

Za spoločnej cesty mi Ivan hovoril o svojich dávnych potulkách za zlatom po horách a lesoch Zabajkalska. Hovory večného tuláka sa vyznačovali veľkou živosťou a strhávali hojnosťou a farebnosťou nebezpečných priechodov a ťažkých bojov s prírodou a ľuďmi. Ivan bol jeden z tých typov „prospektorov”, ktorí po celom svete nachádzali najbohatšie poklady zlata, ale vždy ostávali bezdomovcami a úbohými tulákmi. Spozoroval som, že sa vyhýbal rozhovoru o tom, ako sa dostal zo zabajkalských hôr do jenisejskej tajgy a hneď som vyrozumel, že sa v tom skrýva nejaké tajomstvo môjho druha. Nepýtal som sa ho teda na to.

Ale to tajomstvo sa istého dňa celkom nečakane, v celej svojej surovosti a strašnej skutočnosti vykľulo.

Blížili sme sa už k cieľu našej cesty.

Celý deň sme sa predierali cez husté kroviny na brehu východného prítoku Jeniseja - rieky Many. Všade bolo vidieť hodne cestičiek, vydupaných zajacmi, hniezdiacimi v kríkoch. Tie biele zvieratká tratili sa v húšťave, utekajúc pred nami. Tu a tam sme videli červený chvost líšky, skrývajúcej sa za kameňmi a číhajúcej na zajace.

- Poviem vám niečo, - povedal chmúrnym hlasom Ivan. - Tu neďaleko sa vlieva do Many malá riečka Negneč; pri jej ústí stojí malý domček. Ako myslíte: prenocujeme tam, či zasa strávime noc pri ohnisku?

- Pôjdeme do toho domu! - zvolal som s radosťou. - Treba sa mi konečne umyť. Veď sme od dymu najdy čierni ako černosi! Ináč mať strechu nad hlavou, je vec veľmi príjemná!

Ivan zachmúrene pozrel na mňa, ale pristal.

Už sa zmrákalo, keď sme sa priblížili k neveľkej chalupe, ktorá stála skoro pri ústí malej riečky Negneč do bystrej a studenej Many. Domček tvorila malá izba s dvoma oblokmi a s veľkou pecou. Pri domčeku stála zhorená kôlňa a zbúraná ľadovňa. Drúky a dosky boli povytŕhané a v neporiadku rozhádzané; všade bolo vidieť hŕby vykopanej zeme a kamenia.

Zakúrili sme v peci a začali sme pripravovať večeru. Pri večeri sa napil Ivan špiritusu, z fľašky, „požičanej” od jedného z červených vojakov, a onedlho sa stal veľmi zhovorčivým.

Ivan so žiariacimi očami a lesklými zubami čuchral svoju hustú, sivú čuprinu a začal mi hovoriť o akejsi príhode v Zabajkalsku, ale zrazu zamĺkol, naľakane uprel zrak do tmavého kúta chaty a šeptom sa opýtal:

- Čo to? Šťúr?

- Nič som nevidel! - odvetil som, udivene hľadiac na svojho druha.

Zamĺkol a zamračene zvesil svoju peknú dravú hlavu. Keďže sme neraz trávili v myšlienkach dlhé hodiny, vôbec som sa nedivil, že mlčí. Ale Ivan sa zrazu nahol ku mne a horúcim šeptom začal hovoriť.

Chcem vám rozpovedať istú príhodu. Mal som v Zabajkalsku srdečného priateľa. Bol vyhnanec. Nazýval sa Gawroňski. Mnoho lesov a hôr som s ním prešiel v zhone za zlatom. Dohovorili sme sa, že si všetko rozdelíme na rovnaké čiastky. Ale Gawroňski sa zrazu stratil a len o niekoľko rokov som sa dozvedel, že žije v jenisejskej tajge, kde našiel bohaté vrstvy zlatého piesku. Zbohatol a býval v lese sám so ženou. Neskôr som sa dozvedel, že Gawroňskovcov zabili...

Ivan znova stíchol, ale onedlho s ťažkým vzdychom začal ďalej:

- Toto je chata Gawroňskích. Tu býval môj neverný priateľ so ženou a tu kdesi, v koryte tejto riečky, „vymýval” zlato z piesku a štrku, ale to miesto nikomu neukázal. Všetci okolití sedliaci vedeli, že Gawroňskovci majú kapitál v banke a že stále predávajú vláde zlato. Tu... v tejto izbe Gawroňskovcov zavraždili.

Chlap vstal, vytiahol zo žeravej pece dlhú hlaveň, zohol sa a osvietil ledva otesané dosky dlážky.

- Vidíte tie škvrny na doskách i tu na stene? - spýtal sa hlasom, trasúcim sa vzrušením. - Vidíte? To - krv Gawroňskovcov... Umreli, ale nevyzradili svoje tajomstvo. A zlato bolo v šachte a v ľadovni zakopané vo veľkých hlinených hrncoch. Ale Gawroňskovci nič nepovedali, nič, ani keď sme ich mučili, pálili ohňom, prsty im vykrúcali, oči vypichli... Umreli, a nevyzradili ani slova.

Hodil horiace drevo do červeného otvoru pece, zvalil sa na lavicu a duseným hlasom zamrmlal:

- Hovorili mi to sedliaci z tohto okolia... Ale... je čas spať!

Neskoro v noci som počul ťažké vzdychanie Ivana, tichý šepot a nejasné slová. Iste sa prehadzoval na tvrdej lavici a fajčil fajku za fajkou.

Siedmeho dňa sme vošli do hustého cédrového lesa, rastúceho na horských úbočiach.

- Odtiaľto, - vysvetľoval Ivan, - k najbližšiemu ľudskému obydliu je 80 verst cez bahná a hustú tajgu. Len zriedkakedy zabŕdne sem nejaký zberateľ cédrových orechov, ale i to sa môže prihodiť len na jeseň. Do tých čias tu neuvidíte ľudskej duše. Zveriny je tu dosť, dosť je tu i vtáctva, orechov - ľahko môžete prezimovať. Vidíte tú riečku? Ak chcete vidieť ľudí, choďte popri jej prúde, ten vás zavedie do dediny...

Môj tajomný priateľ mi pomohol urobiť skrýšu v zemi. Našiel pre mňa búrkou vyvrátený ohromný céder. Korene stromu vytrhli zem a urobili pod pňom hlbokú a širokú jamu. Jednu stenu a strechu tvoril peň cédra a bočné steny - do siete poprepletané korene. Pozapchávali sme ju haluzami, popripevňovali kameňmi a prisypali hrubou vrstvou snehu. Odpredu bol môj „dom” celkom otvorený, ale pred ním horela spasiteľná najda. V tomto brlohu som prežil dva najdrsnejšie zimné mesiace, bez ľudí, bez spojenia s celým svetom, kde sa v tom čase diali významné udalosti. V tomto hrobe, pod koreňmi vyvráteného stromu, v panenskom lese, som žil v prírode so strachom o svojich blízkych ľudí, so svojím trápením, žil som ustavične v boji o život, o právo prežitia ešte jedného dňa.

Ivan na druhý deň odišiel. Nechal mi za vrece suchárov a niekoľko kúskov cukru. Nikdy viac som nestretol toho človeka.

Zanechal mi po sebe najlepšie a najteplejšie spomienky. Zakúsil som od toho „vraha a kata Gawroňskovcov” veľa dôkazov veľkej dobroty, porozumenia cudzej duše a neobyčajnej vnímavosti.

[iii] Versta - stará ruská miera dĺžky. 1066,781 m

[iv] Stupeň Réaumura – jednotka teploty, ktorá je pomenovaná po francúzskom fyzikovi René-Antoine Ferchault de Réaumur. Vychádza z dvoch základných stupňov: 0 °R bod tuhnutia vody, 80 °R je bod varu vody.

Boj o život

Som teda sám...

Vôkol len les zelených cédrov, do polovice zasypaných hlbokým snehom,- holé kríky, zamrznutá riečka a - pokiaľ oko dovidí ponad konáre cédrov - oceán lesov a snehu. Sibírska tajga...

Ako dlho budem musieť byť osamote?

Či ma tu nájdu, či nenájdu boľševici?

Či sa dozvedia moji priatelia, kde som?

Tieto otázky ma bez prerušenia, bez oddychu trápili ako horúci oheň. Veľmi chytro som pochopil, prečo ma Ivan zaviedol až tak ďaleko.

Cestou sme všade stretali pusté, nezaľudnené miesta, ale on ma len viedol ďalej, opakujúc:

- Dovediem vás na dobré miesto, kde sa dá žiť ľahšie!

A tak to naozaj bolo. Krása tohto okolia sa uzavierala do cédrového lesa, i hore zarasteného cédrami. Céder - krásny, mohutný, široko rozvetvený strom, večne zelený stan, priťahujúci k sebe všetko, čo žije.

V lese bol stále život.

Pomedzi konáre skákali veveričky, robili zábavné skoky, v povetrí prelietavali eskadry hýľov alebo stehlíkov, spievali, nazerali do všetkých štrbín a kútov lesa a napĺňali ho ruchom a živým švitorením,- tu prebehol zajac a za ním, sotva viditeľným tieňom, plazila sa na snehu lasička, tenká ako had, s čiernym koncom rezko sa kmitajúceho chvosta,- neraz sa priblížil k mojej skrýši ohromný, šľachetný jeleň - „moral”, čiže „izubr”. Napokon z hrebeňov vrchov zišiel a navštívil ma hnedý vládca tajgy - medveď.

To všetko rozrývalo, odháňalo mozog zahaľujúce chmúrne myšlienky, dokazovalo život a dávalo nádej. Dobre bolo, hoci veľmi ťažko, časom vyjsť na hrebeň „môjho” vrchu. Tiahol sa vysoko nad lesom a z jeho štítu otvárala sa široká, neobmedzená panoráma tajgy, s reťazou červených hôr na obzore.

Tam ďaleko sa ťahal breh Jeniseja, tam stáli ľudské sídla, tam boli nepriatelia i priatelia, tam... ďalej na západe, bola tá, ku ktorej šli moje myšlienky...

Pre toto ma priviedol Ivan do cédrového lesa. Sám neraz trávil zimu osamote, len so svojimi myšlienkami, zoči-voči prírode, povedal by som - „pred tvárou Boha”. Zakúsil som zúfalstvo, samotu a hľadal upokojenie. Často som premýšľal nad tým, že ak mi je súdené tu umrieť, keď budem umierať, posledným napätím síl vyjdem na štít a umriem tak, že budem pozerať na nekonečné vrchy a lesy, za ktorými je moja najdrahšia bytosť, odtrhnutá odo mňa dopustením osudu. Život pri takýchto podmienkach dával veľa látky pre myšlienky a ešte viac pre prácu telesnú, keďže bol ustavičným bojom o bytie, bojom ťažkým a bezohľadným.

Najťažšou prácou bolo prichystať zásoby dreva na najdu a pre malý ohník na prípravu jedla. Ležiace stromy boli privalené snehom a primrznuté k zemi a skalám. Musel som odhrabávať sneh a potom pomocou dlhých drúkov odtrhávať pne od zeme a prevláčať k svojmu brlohu. Na zbieranie dreva som si vybral strmý kus hory. Ťažšie sa ta vychodilo, ale potom ľahšie bolo stáčať odtrhnuté pne k mojej útulni. O niekoľko dní som objavil veľmi vážnu vec. Neďaleko svojej diery som našiel mnoho pňov červeného smreka, víchrom polámaných. Keď som ich začal rúbať, sekera vbehla do čohosi mäkkého a lepkavého. Ukázalo sa, že pne boli presiaknuté smolou. Stačila iskra, aby taká trieska vyšľahla horúci, veľmi dymiaci plameň. Od tejto chvíle vždy ležali na mojom dome zásoby týchto zasmolených kúskov červeného smreka na zapaľovanie najdy alebo malého ohníka pre prípravu jedla a čaju.

Najväčšiu čiastku dňa mi zaberala poľovačka. Veľmi chytro som porozumel, že túto robotu musím konať každý deň, aby som sa ubránil pred gniaviacimi ma neveselými myšlienkami.

Obyčajne po rannom čaji som išiel s puškou do lesa hľadať tetrovy a hlucháne. Keď som zabil jedného alebo dvoch vtákov, vracal som sa domov a začal som chystať obed, pričom som sa nevyznamenával prílišným výberom chodov. Nevyhnutná bola polievka zo zabitého vtáka, pripravená so suchármi a potom nespočitateľné množstvo veľkých čaší horúceho čaju - nápoja pre život v lese veľmi potrebného.

Raz, na vychádzke na tetrovy, počul som v kroví praskot, a keď som pozorne preskúmal miesto, zbadal som konce parohov jeleňa. Začal som sa k nemu prikrádať, ale hoci sneh skoro nevržďal pod mojimi nohami, zviera počulo alebo pocítilo nebezpečenstvo. S lomozom vybehol jeleň z hustého krovia a uvidel som ho až vtedy, keď prebehol asi 300 krokov a zastal na strmom boku hory. Bol to ohromný kus, popolavej srsti a s chrbtom skoro čiernym. Na peknej hlave pyšne niesol mohutné parohy. Predo mnou bol krík s hrubými konármi; položil som karabínu na jeden z konárov, pozorne som namieril a vystrelil. Zviera urobilo ohromný skok, bežalo niekoľko krokov a padlo. Bežal som k nemu hlbokým snehom a krovím, ale keď ma jeleň zbadal, vstal a skáčuc, alebo chvíľami ťažko preberajúc nohami, začal sa driapať nahor. Druhá guľka ho zastavila navždy. Zaobstaral som si takto veľké množstvo mäsa a znamenitý koberec do svojho brloha.

Rohy som pripevnil medzi korene, - ktoré tvorili stenu mojej útulne a slúžili ako dobrý vešiak na karabínu a šaty.

Nemôžem zabudnúť na veľmi strhujúci, hoci divý obraz, ktorý som videl niekoľko kilometrov od svojho „domu”. Bolo tam neveľké bahno, zarastené bahennou klikvou[v]. Sem sa obyčajne zlietali na jahody kŕdle hlucháňov, tetrovov a jastrabov. Raz som sa prikradol k tomuto blatu, kryjúc sa za nevysokú mladinu cédrov. Videl som hodný kŕdeľ tetrovov, energicky rozhrabávať sneh a zobať bobule. Niekoľko minút som pozoroval túto scénu a ani najmenším pohnutím som neprezradil svoju prítomnosť. Ale jeden tetrov, starý, čierny kohút, zrazu silne podskočil, podletel a začal hlasno trepať krídlami. Naľakaný kŕdeľ odletel. Na moje veľké podivenie som videl, že keď starý kohút preletel niekoľko sto krokov, začal sa chytro, skoro kolmo dvíhať nahor, o chvíľu sa v povetrí niekoľko ráz prekoprcol, bezvládne zatrepal krídlami, padol na sneh a ostal nehybný. Zbehol som v tú stranu, keď vtom od tela tetrova odskočila krvilačná lasička a vrtiac chvostíkom a syčiac, skryla sa medzi kamene. Tetrov mal prehryznutú šiju. Porozumel som, že malý dravec sa vrhol na vtáka a spolu s ním sa vzniesol do povetria, kde mu stačil prehrýzť hrdlo a vysať krv. Osobne som bol vďačný jeho leteckým schopnostiam, lebo mi usporil jeden náboj.

Takto som žil a boril sa s prírodou o zajtrajší deň, čoraz väčšmi a väčšmi sa otravujúc jedom ťažkých a beznádejných myšlienok. Míňali sa dni, týždne, kým som napokon pocítil závan teplejšieho vetra. Na otvorených poľanách začal sa po troche topiť sneh, to tu, to tam už bežali malé stuhy vody a z času na čas videl som muchu alebo pavúka, ktoré prežili tvrdú sibírsku zimu.

Blížila sa jar.

Vedel som, že jar si nenájde cestu cez les. Veľmi chytro vystúpili z brehov všetky riečky a potoky tajgy, a lesné bahná a marasti začali znemožňovať priechod. Všetky chodníky ľudí i zvierat menil topiaci sa sneh v dravé potoky, valiace sa z hôr so šumom a hukom. Vedel som, že som až do leta odsúdený na samotu.

Jar prichádzala chytro, a hoci nocami a na svitaní bývali ostré mrazy, slnečné lúče vo dne víťazne bojovali so snehom. Onedlho bola moja hora už bez snehu a stala sa šedivou, pokrytou iba skalami, ešte holými konármi briez a osík a vysokými kužeľovitými mraveniskami. Rieka na niekoľkých miestach strhla svoj ľadový koberec a hlučne sa ponáhľala, odtrhujúc vždy nové a čoraz väčšie kusy ľadu.

[v] Rastlina z druhu brusnicovitých, ktorá rastie hlavne v bažinatej pôde.

Koniec ukážky