Glatz. Smršť (3.)
Date: 2023-10-11T22:00:00+00:00
Description: Tomasz Duszyński – Glatz. Smršť (3.)
Publisher: Slovart
Rights: Copyrighted

TOMASZ DUSZYŃSKI

GLATZ

Smršť
přeložil Michael Alexa

Elektronická kniha

Copyright © Tomasz Duszyński, 2021

Translation © Michael Alexa, 2023

Czech edition © Nakladatelství Slovart, 2023

Published by arrangement with
krainaksiazek.pl Sp. z o.o., Wroclaw, Polska

All rights reserved

Všechna práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována nebo využita žádným způsobem a žádnými prostředky, elektronickými nebo mechanickými, včetně fotokopií, nebo zaznamenána do informačních systémů bez předchozího písemného souhlasu vydavatele.

Z polského originálu Glatz. Zamieć poprvé vydaného v roce 2021 v nakladatelství SQN
přeložil Michael Alexa

Vydalo Nakladatelství Slovart, s. r. o., v Praze v roce 2023

Editorka Aneta Křižková

Redakce Martin Beneš

Korektury Jiří Kettner

Sazba Alias Press, s. r. o., Bratislava

Tisk FINIDR, s. r. o., Český Těšín

Vydání první

ISBN 978-80-276-0633-7

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1
www.slovart.cz

Vytvoření elektronické verze Dibuk, s. r. o., 2023

Milovníkům Kladska, Kladské kotliny a retro detektivek!

Za zpřístupnění mapy Glatzu děkujeme Veřejné vojvodské knihovně ve Valbřichu.

SEZNAM ULIC A NÁMĚSTÍ

HISTORICKÝ NÁZEV x SOUČASNÝ NÁZEV

GLATZ x KLADSKO

Am Böhmischen Tor ul. R. Traugutta

Am Frankensteiner Tor ul. Nadrzeczna

Bahnhofstrasse ul. Kolejowa

Baderberg ul. Spadzista

Böhmischestrasse ul. Czeska

Brücktorberg ul. Wita Stwosza

Domgasse ul. Tumska

Frankensteinerstrasse ul. W. Łukasińskiego

Gartenstrasse ul. Bohaterów Getta

Gerbergasse ul. Braci Gierymskich

Grünestrasse ul. Wojska Polskiego

Herrenstrasse ul. Lutycka

Kirchplatz plac Kościelny

Kirchgasse ul. Kościelna

Königshainerstrasse ul. Śląska

Mälzstrasse ul. Połabska

Minoritenstrasse ul. I. Daszyńskiego

Niedergasse ul. Niska

Parkstrasse ul. F. Szarego

Promenadenweg ul. Wiejska

Ring pl. B. Chrobrego

Rossmarkt ul. A. Grottgera

Rossstrasse ul. J. Matejki

Sellgittplatz pl. Jedności

Schwedeldorferstrasse ul. Armii Krajowej

Uferstrasse ul. Śląska

Wasserstrasse ul. Wodna

Wilhelmsplatz pl. W. Jagiełły

Wilhelmstrasse ul. T. Kościuszki

Zimmerstrasse ul. Łużycka

Der Zwinger ul. Nad Kanałem

STREHLEN STŘELÍN

Bahnhofstrasse ul. Bolka I Świdnickiego

Briegerstrasse ul. Brzegowa

Münsterbergerstrasse ul. gen. T. Kościuszki

Polnische Gasse ul. Zamkowa

Wasserstrasse ul. Wodna

HABELSCHWERDT KLADSKÁ BYSTŘICE

Glatzerstrasse ul. Kłodzka

Mittelwalderstrasse ul. Międzyleśna

BAD LANDECK LANDEK

Leuthenerstrasse ul. Wolności

Obere Kurstrasse ul. Orla

KLETNO, 26. ÚNORA 1923

Markus Henke cítil ve vzduchu něco víc než předzvěst horšího počasí. Poprvé za dlouhou dobu měl špatné tušení, které si nedokázal vysvětlit. Kletno zasypávaly kupy sněhu. Bílé čepice důkladně přikryly stromy, větve se pod jejich tíhou prohýbaly. Markus dobře znal scénář tohoto počasí. Blížila se další tlaková níže, vítr během necelých dvaceti hodin sestoupí do údolí, teplota se o několik stupňů zvýší. Sníh ztěžkne, mnoho stromů nevydrží jeho nápor a s praskotem spadne na silnici na Sněžník.

Tlak se už jistě změnil, Henkeho totiž rozbolela hlava. Před čtvrthodinou odešel z penzionu Villa Agnes a zamířil na pěšinu. Slíbil, že prošlape cestu turistům, kteří teď sladce spali pod nadýchanými peřinami v hotelu Kaisersruh. Využijí toho také další milovníci pěší turistiky, kteří nocují v hostincích a soukromých ubytovnách.

Posledních několik dnů bez ustání sněžilo. Nebylo už kam sníh shrnovat, závěje před domy místy dosahovaly dvou metrů. Všechno nasvědčovalo tomu, že sněžit nepřestane ani další týdny. Markus měl občas pocit, že majestát Sněžníku k sobě přitahuje olověné mraky i z nejvzdálenějších koutů Sudet.

Všechno si vypočítal: zástup turistů za ním vyrazí během hodiny. To by už měl být u vrcholu.

Na pěšině jej obklopilo blažené ticho. Chvílemi se zastavoval, kochal se neposkvrněnou bílou krajinou, vdechoval mrazivý vzduch.

Zaskřípěly stromy, někde v dálce jeden z nich zapraskal a spadl ze svahu. Svět měnil barvu. Kov zkapalněl, rozostřil se a z takto vzniklé tmavé struktury se do popředí prodrala běloba.

Henke šel do kopce. Minul několik opuštěných dolů, kde se těžil mramor, pečlivě prošlapával trasu, nepospíchal. Bylo mu teplo, takže si rozepnul kožich.

Vzpomněl si na událost, ke které došlo před mnoha lety. Šel po této trase s otcem. Starý Henke během takových cest často vyprávěl různé příhody. Jedna z nich, legenda o Duchovi hor, Rübezahlovi, Markusovi obzvlášť utkvěla v paměti. Byl tehdy mlžný, nepříjemný den, jeden z těch, kdy se vyplňují ty nejhorší předtuchy. Otec líčil Ducha hor jako čerta, vychytralou a odpudivou stvůru, a chlapci připadalo, že v mlze vidí stín. Stále je provázel, po celé otcovo vyprávění. Duch se pohyboval neslyšně, zůstával někde na hranici mlhy, pohrával si s jeho rozumem, měnil se v kmen stromu, v mlžný opar, který se rozptyloval mezi omšelými skalami. Později Henke z vidin obviňoval bujnou dětskou fantazii, tenkrát ale jeho pohled vytahoval z šedi chlupatou bytost podobnou kohoutovi, s velikou hlavou se zakroucenými rohy navrchu.

„To je muflon, synku, muflon…“

Otec také spatřil ten fantastický tvar, z jeho ujištění však kdovíjaká jistota nečišela. Přidali do kroku, přestali se rozhlížet, a otec mlčel, dokud nedošli na vrchol.

Markus nevěděl, proč si na událost vzpomněl zrovna teď. Možná to způsobila mlha, stejně hustá jako tenkrát. Přikryla vše neproniknutelným rouchem, zvuk dechu a tlukot srdce se v ní rozpouštěl a ztrácel s jakýmsi strnulým dozvukem.

V dálce na lesní pěšině si Markus všiml dvou kamzíků. Kdyby neměl tak zkušené oko, nejspíš by si myslel, že jsou to kmeny stromů. Sáhl do batohu pro láhev, otevřel ji a polkl z ní několik doušků vody. Neměl ještě hlad, snídaně v podobě chleba se sádlem stále poskytovala dostatek paliva pro vypracované svaly.

Utáhl si popruhy těžkého batohu, který byl plný vybavení pro ubytovnu. Svíčky, několik nových kuchyňských nástrojů, cukr a sůl. Nedíval se přesně, co Beate dává dovnitř, mezi několika balíčky si však všiml jedné věci, která ho překvapila. Kniha, velká, v tlusté vazbě. Zdálo se mu, že už ji někdy viděl, v knihovničce známých ze Stroně Śląského. Nenapadlo ho podívat se na název. Teď ho to nenechávalo v klidu. Helena a Georg museli mít nějaký důvod, když Markusovi naložili zátěž navíc. Ještě nikdy po něm nechtěli, aby do ubytovny nosil knihy. Četli sice dost, ale knihovničku si doplňovali sami. Markuse napadlo, že si knihu objednal nějaký turista. Existovali lidé, kteří trávili na horské pastvině pod Sněžníkem delší dobu. Helena měla dobré srdce a často svým hostům vycházela vstříc. Brala je jako rodinu.

Henke se usmál. Ano, tahle možnost mu připadala nejpravděpodobnější. Pár minut odpočinku mu docela stačilo. Vyrazil pravidelným tempem k nejstrmějšímu svahu na trase. V těchto podmínkách ho čekalo více než půlhodinové prošlapávání cesty k Sněžnickému sedlu.

Stromy přikryté sněhem připomínaly zmrzlé mnichy čekající na jaro. Na některých místech bylo odhadem přes dva a půl metru sněhu. Cesta, kterou Markus prošlapával téměř denně, byla čím dál hlubší, závěje po obou stranách cesty mu sahaly až k pasu.

Poslední část stoupání byla nejnáročnější. Henke zpomalil. Srdce mu v hrudi tlouklo silněji než obvykle. Nevěděl, jak se do takového stavu dostal. Vyvolala ho únava či rozčilení, že podlehl našeptávání fantazie? Ohlédl se a zadržel dech. Hezkou chvíli se mu zdálo, že slyší skřípění sněhu. Jako by ho někdo krok za krokem následoval.

Pokračoval v chůzi a brzy přišel k sedlu. Ke Švýcarce mu zbýval necelý kilometr. Cesta byla širší a méně strmá, přesto tato část turistům připadala nekonečná. Zvlášť v náročných podmínkách, když – stejně jako teď – nebylo vidět dál než na deset patnáct metrů. Cesta k horské chatě se táhla, jako by v tom byly nějaké čáry.

Dva havrani se odlepili od sněhu a vzlétli. Henke se schoulil, aby přemohl vítr. V Kletnu ho téměř necítil, tady foukalo přímo nemilosrdně a Markus si byl jistý, že turisté dojdou jenom do Švýcarky, nikomu z nich se v těchto podmínkách nebude chtít sápat se až nahoru na Sněžník. V mlze, která ho halila, by si věže všimli, jenom kdyby do ní narazili špičkou nosu.

Šeď po obou stranách cesty se rozplynula, objevilo se víc světla. Vítr foukal ze západu, což bylo jasné znamení toho, že Markus přišel na horskou pastvinu. Mžoural očima ve snaze najít v mléčné mlze tmavší trojúhelník střechy a masivní budovu. Na nízkou teplotu byl zvyklý, přesto mu jehličky zmrzlého sněhu zabodávající se do tváří připadaly zvlášť nepříjemné.

Nakonec se z mlhy vynořily obrysy Švýcarky. Henke bezděčně pohlédl na stopy na průsečíku cest. Sotva před pár hodinami tudy někdo šel směrem z Vlčího Dolu, ale co je zvláštní, v chatě se nezdržel a zamířil přímo ke Sněžníku.

Markus zavrtěl hlavou. V posledních letech bylo čím dál víc lehkovážných turistů. Nedbali varování, ačkoliv sněhová pokrývka byla v uplynulých dnech nestabilní a riziko sesuvu sněhu, nebo dokonce laviny bylo velmi reálné.

Přišel ke dveřím do ubytovny, zul si sněžnice a opřel je o zeď. Zadupal, aby setřepal hroudy sněhu přimrzlé ke kalhotám. Po chvíli vzal za kliku a vešel do chodby.

Ticho. Obvykle už odsud slyšel hluk rozhovorů a cinkání příborů. Turisté vstávali časně, vyskakovali z postelí, aby se nasnídali a vydali se na pěší výlet nebo na lyže. Ti pohodlnější využívali „rohaté sáně“, vláčené od hospody až do Vlčího Dolu. Ovšem vypadalo to, že náročné počasí vyhnalo turisty z vyšších horských poloh.

„To je dobře, že jsi tady.“ Helena Zingerová mu otevřela dveře, ještě než si sundal čepici a rozepnul kabát.

Henke si všiml, že manželka provozního je rozčilená. Nebylo jí to podobné. Přikývl, nechal se odvést dovnitř a následně i usadit u jednoho ze stolů nedaleko krbu.

„Dáš si kávu?“

Poděkoval za nabídku. Tento nápoj byl čím dál oblíbenější. Lidé ho pili ke snídani, k obědu i k večeři. Ale staří horalé byli šetrní, z patnácti kávových zrnek byli s to uvařit šestnáct šálků. Přes takovou bryndu by člověk dohlédl ze Sněžníku až na Stolové hory.

„Dej mi čaj, prosím tě.“

Markus nastavil dlaně k ohni a ucítil, jak mu teplo proniká až do morku kostí a z končetin mu snímá ledovou obruč. Neuvědomil si, že tolik prochladl. Hned se před ním objevil sladký čaj s rumem. Ještě se ani nenapil, když se Helena posadila proti němu a pronesla rozechvělým hlasem:

„Georg odjel, jsem tu s personálem sama. Ještě včera jsem měla hosty. Většina jich před soumrakem odešla do Vlčího Dolu. Zůstali tu jen dva, jeden si umanul, že v noci půjde na vrchol. Snažila jsem se mu to rozmluvit, cítila jsem v kostech, že to bude s počasím na draka.“

Markus přikývl. Ještě včera večer byla obloha bez mráčku, světa se zmocnil mráz a vypadalo to, že sněžit nebude. Stačila chvíle, aby se zatáhlo a teplota vyskočila o několik stupňů. Spolu s tlakovou níží přišel prudký vítr, sněhová bouře a potom mlha.

„Nemohla jsem ho tu držet. Ten člověk navíc vypadal jako zkušený turista, připadalo mi, že byl v armádě. Nosil se zpříma jako ten můj, pořád si nakrucoval knír, a když mluvil, jako by vydával rozkaz k útoku. Na první pohled bylo vidět, že na mě nedá.“

„Proč si umanul jít na vrchol v noci?“

„Měsíc. Prý se na něj chtěl podívat z věže, vzal si i dalekohled. Dala jsem mu klíče, teď je tam všechno zavřené. Chtěl se vrátit nad ránem. Plánoval sejít do Vlčího Dolu, odkud měl jet do Kladska. Říkal, že to k nám musí stihnout před pátou. Ale teď už je půl sedmé…“

„Žádná lavina nespadla, toho bych se nebál. Možná změnil plány.“

Helena pokývala hlavou, ale nepřesvědčilo ji to. Markus si domyslel, že se brzy dozví příčinu jejího rozrušení.

„Asi po půlhodině za ním vyrazil ten druhý host… Jenom se tady mihnul, ani se mnou nechtěl mluvit. Vlastně se celou dobu držel stranou, buď v pokoji, nebo někde venku. Nevím… něco se mi na něm nelíbilo. Byla jsem dokonce přesvědčená, že se snaží vyhnout tomu vojákovi, jako by nechtěl, aby ho viděl. Víš, Markusi, že nejsem vlezlá, lidi si sem jezdí odpočinout od ostatních, a do jejich věcí mi nic není. Potkala jsem tu taky spoustu lidí, co sem přijeli kvůli zdraví. Toho druhého turistu jsem ani pořádně neviděla. Buď byl zabalený do šály, nebo měl klobouk s krempou stažený do čela. Jako by nechtěl ukázat obličej.“ Žena zaváhala. „Viděla jsem ho, když odcházel. Vzal si všechny věci a vyrazil za tím vojákem.“

„Nešel třeba do údolí?“ Markus se napil čaje, byl horký a silný. Alkohol se mu rozléval tělem až do nohou.

„Dívala jsem se za ním. Šel nahoru, na věž.“

Henke se snažil přemoct nutkání vybuchnout smíchy. Výraz paní Heleny svědčil o jediném: celou noc nespala a hlavou se jí honily hrůzostrašné obrazy. Skoro všechny knihy ve Švýcarce pojednávaly o detektivech a kriminálních případech. Kdyby Helena Zingerová měla v chatě plné ruce práce s turisty, neměla by na četbu takových pitomostí čas. Z nudy člověka napadají nejrůznější hlouposti.

„Půjdu tam a podívám se, co je s tím vojákem a s tím druhým, s tím podivínem…“ Markus se usmál, dopil čaj. „Stejně jsem slíbil turistům z Kletna, že jim prošlapu cestu nahoru. Když jsme u toho, asi patnáct jich jde za mnou, myslím, že v takových podmínkách se na věž škrábat nebudou, ale kdoví, co je může popadnout.“

„O ty už se postarám, bez obav. Běž se podívat, co je s těma dvěma, mám z toho špatný pocit.“

Henke opět přikývl, tentokrát vážněji. Pocity nebral na lehkou váhu, ani svoje, ani cizí. Z vlastní zkušenosti věděl, že zdejší lidé měli nějaký zvláštní smysl, obzvlášť citlivý na neobvyklé signály okolí.

Vstal od stolu, zapnul si kabát a nasadil čepici.

„Ten druhý si vzal všechny svoje věci. Co voják?“

„Šel s malým batůžkem, to vím jistě.“

Markus prohrabal zavazadlo a vyndal mačky, načež vyrazil ke dveřím. Když vyšel z chodby do vánice, silný poryv větru jej uhodil do tváře jako otevřenou dlaní.

Heleně se nesvěřil se svým předchozím objevem. Vždyť viděl stopy z Vlčího Dolu na vrchol. Snažil se teď přijít na to, proč si to nechal pro sebe. Že by se také řídil nějakou předtuchou?

Zadíval se do dálky a opět mu připadalo, že se někdo nebo něco krčí v mlze, hledí na něj svou nehybnou, protáhlou zornicí. Připevnil mačky k botám a vyrazil nahoru. Z nějakého důvodu se mu na vrchol nechtělo.

Jakmile vyšel do otevřeného terénu, zastavil se. Stopy zanechané předchozími výletníky téměř úplně zmizely. Opět se začal sypat sníh, drobné, tvrdé kuličky pokrývaly prolákliny ve sněhu jako písek. Markus vyrazil kupředu a zápolil s prudkým větrem, který neustále měnil směr. Našlapoval opatrně, snažil se vyhnout zledovatělým balvanům. Okolní hřbety poskytovaly ten nejlepší a nejdostupnější stavební materiál k výstavbě věže císaře Viléma. Markusův otec byl jedním ze stavitelů, kteří čtyři roky pokládali kameny na sebe, aby nakonec vztyčili dvě věže, z nichž vyšší dosáhla téměř třiceti čtyř metrů. Markusovi bylo tenkrát deset a často pozoroval dělníky při práci. Nesčetněkrát jel na voze se sudy, které napouštěli v nedalekém prameni Moravy.

Otec opracovával pískovec přivážený na Sněžník z Piekielné doliny u Starého Boru. Utahoval si z toho, že se stavební materiál z oblasti s peklem v názvu odváží na čertovskou horu. Říkal si, že Rübezahl z toho mít radost nebude. V té době Markus poznal nejvíc příběhů o Duchovi hor. Několik zedníků během přestávek na snídani našlo zalíbení ve vyprávění barvitých příběhů. Nejspíš proto, že v Markusovi našli vděčného posluchače.

A skutečně, chlapec poslouchal se zatajeným dechem. Žádný z příběhů nekončil dobře a Rübezahl se v nich projevoval jako krutá a nevypočitatelná postava. Několikrát se Markus probouzel v noci s křikem, připadalo mu, že ho ve spánku někdo dusí, přikládá mu křivé spáry ke krku a drtí hrudní koš. Otvíral oči v okamžiku, kdy se mu ostrý rampouch sunul po kůži kolem obličeje.

Mlha prořídla a svět se stal mléčně bílý, když se sluneční paprsky snažily proniknout lepkavým povlakem obklopujícím vrchol. Na obloze se objevil jasnější kruh slunečního kotouče. Henkeho napadlo, že každou chvíli silný vítr rozfouká mlhu a sníh se zlatě zatřpytí.

Stopy na cestě náhle zmizely, jako by příroda chtěla vymazat všechny projevy lidské přítomnosti. Na sněhu se vytvořila sněhová krusta, na některých místech bylo vidět led. Vrstvu prašanu musel vítr v posledních dnech sfoukávat, protože na tvrdém povrchu nechávaly výrazné vrypy pouze Markusovy mačky. Asi v této chvíli ho poprvé napadlo, že jeden z turistů tady mohl uklouznout a sjet dolů. Sněžník působil, že se dá zdolat lehce, ale při zhoršeném počasí tu snadno mohlo dojít k neštěstí.

Na vrcholu to zahučelo. Do údolí, do jedné z průrev, se sesypal sníh. Markusovi chvíli připadalo, že nebe a země praskají. Nezastavoval se. Do cíle mu chybělo sotva pár desítek metrů.

Všiml si vrcholku věže. Přivřel oči. Bylo jednoduché si představit, že mlha obklopuje obrovský hrad, středověký brloh loupežníků s praporcem třepetajícím se na cimbuří.

Zpomalil, rukavicí si otřel čelo a oči. Sluneční paprsky pronikly mléčnou mlhou a cáry mlhy ulehly na svahy.

V první chvíli nechápal, co sleduje. To, co považoval za netopýra visícího z koruny vyšší z věží, vůbec nebyl netopýr. Zdálo se mu, že má vidinu, jaká se člověku může ukázat, když se láme světlo a tvoří stíny a polostíny tam, kde by je nečekal.

Muž visel hlavou dolů. Provaz, kterým byly spoutány jeho nohy, se ve vzduchu míhal jako kyvadlo. Byl to takřka neznatelný pohyb, ozývalo se však výrazné dření lana o kámen. Krev mrazem ztuhla a ve vlasech oběti se z ní stal mohutný rampouch.

Markus ucítil, jak se mu po celém těle rozlévá slabost. Doklopýtal k hlavnímu vchodu. Visící muž měl vytřeštěné oči – že by byl pořád naživu? Dveře byly otevřené, strčil do nich ramenem a vběhl do sálu zakrytého skleněnou střechou. Brzy se octl na schodech do vyšší věže, bral je po dvou či po třech. Nahoře si všiml stínu u jednoho z obdélníkových oken. Uklouzl, praštil se koleny o kamenný schod. Rychle se postavil a zalomcoval klikou. Viselcovu tvář měl ve výši svých očí. Od zdi věže byl vzdálený necelého půldruhého metru.

Markus se vyzvracel na boty. To, že byl s to si povšimnout mužových vytřeštěných očí zespodu, nebyla náhoda. Viselec neměl víčka, byla odříznutá, stejně jako celá kůže na obličeji, jako by oční bulvy trčely z rudých důlků. Kruhové svaly očí byly dobře patrné.

Henke se zachvěl po celém těle.

„Rübezahl,“ zašeptal.

O krok ucouvl, div se nezapotácel. Cítil, jak se prostor kolem smršťuje.

Seběhl po schodech a vyhrnul se ven. Vzpomněl si na druhého turistu, o kterém mluvila Helena. Toho, který následoval vojáka. Henke si byl jistý, že onen muž už dávno utekl.

Pádil po svahu dolů. Jeho dětská noční můra, zlý duch z pověsti, právě ožil. Měnil svou tvář. Sňal tu, která jej omrzela, a nasadil si novou.

KLADSKO, 26. ÚNORA 1923

Vrchní strážmistr Franz Koschella šel klidným krokem z Dolního náměstí ke kladskému magistrátu. Naplňoval ho pocit spokojenosti a byl si vědom toho, že na něm toto rozpoložení bylo poslední dobou dobře znát. Prozrazovaly to četná zaoblení v pase a plné, načervenalé tváře.

Franz z toho žádný mindrák neměl. Právě naopak, soudil, že je to znamení určitého dosaženého statusu. Důkladně to promyslel a usoudil, že taková je v této zemi móda. Někdo, kdo vypadal jako vetchý kus klacku, je v očích společnosti slaboch. Takových souchotinářů nad hrobem, kteří mají sotva na chleba, je spousta a nikdo je nebere vážně. Ztepilý muž vykrmený jako čuník, to je něco jiného. Stával se důvěryhodným, společensky významným člověkem. Vždyť ještě nedávno musel Koschella, který býval kost a kůže, dokazovat, že není ani trochu slaboch, a přesně mířenými kopanci si budoval respekt a úctu.

Stačilo také pohlédnout na nejvýše postavené úředníky kladské radnice: místostarostu a zároveň policejního šéfa Conrada Goebela nebo na komisaře Richtera, který byl v hierarchii hned po Bohu. Ach! Ten se sotva vměstnal do uniformy, jako by s každým kilogramem nabýval na důstojnosti a získával u svých podřízených respekt. Ačkoliv v tomto případě nebylo zanedbatelné, že Heinrich Richter budoval svoji pozici terorem. S věkem házel razítky čím dál přesněji a kalhoty čím dál víc zaříznuté do pozadí mu v tom nepřekážely.

„Dobrý den, pane strážmistře!“

Koschella neochotně smekl klobouk před ředitelem spořitelního družstva ze staré části strážnice. Město mu leželo u nohou, dalo by se říct, že přímo tahal za nitky. V Kladsku už všichni vzali na vědomí, že Koschella ví o všech všechno, vytahuje informace z rukávu jako věštec z nějaké křišťálové koule. Ano, úcty se mu dostávalo na každém kroku, což byla velmi příjemná průvodní okolnost služby vyžadující plné nasazení.

Vrchní strážmistr prošel kolem obchodu sester Kinzelových. Ani se nepodíval do výlohy. Mýdla i povidla, dle reklamy v tisku nejvyšší kvalita za nejnižší ceny. Barbara, Koschellova manželka, tam ještě nedávno nakupovala, musela počítat každý fenik. Teď už ne, mohli si dovolit šunku z lahůdkářství a oblečení z obchodních domů. Časy se měnily, Kladsko se měnilo a on, Franz, se měnil spolu s ním.

Vrchní strážmistr se zastavil u obchodu Georga Löwyho, protože chybělo málo a byl by se na zledovatělém chodníku rozplácl jak široký tak dlouhý. Podíval se do výlohy. Z té spousty hraček, kuchyňského vybavení a nejrozmanitějších drobnůstek se mu div nezatočila hlava. Franz si pokaždé mezi vystavenými předměty všiml něčeho nového, co předtím neviděl. A teď se mu to povedlo zase. Houpací kůň zaujímal hlavní místo v horní části výlohy; kdyby tu nebyl, jistě by se celá ta vratká konstrukce zhroutila. Koschellovi blesklo hlavou, že se životem je to stejné jako s Löwyho výkladem: je plný krámů, na první pohled nepotřebného harampádí, stačí ovšem narušit jediný element, aby to, co bylo dosud pevné a stabilní, s rámusem spadlo.

Franz, který měl náhlé tušení, se ohlédl. Zdálo se mu, že spatřil svoji ženu. Že by zrovna vyšla z krámu sester Kinzelových? Její silueta se mu mihla před očima a okamžitě zmizela za rohem, když žena zahnula do Baderbergu. Staré zvyky, usoudil podrážděně Franz. Copak je pro Barbaru tak těžké zvyknout si na nový život? Rozhodl se, že si s ní promluví. Na druhé straně to nebyl dobrý nápad. Je možné, že Barbara ke Kinzelovým chodila prostě ráda, a bylo by nespravedlivé jí v tomto směru něco zakazovat. Stejně na ni byl hrdý: ještě nedávno se totiž bál, že se s novou skutečností těžko smíří. Měla konverzovat se ženami ředitelů a dalšími důležitými osobnostmi v hrabství, a také on se musel naučit pohybovat v prostředí salónů. Zpočátku jen nelibě přijímal pozvánky na oslavy a rauty, k čemuž ho nutil komisař Richter, který vycházel z předpokladu, že to patří mezi povinnosti vrchního strážmistra, šéfa kriminálního oddělení města Kladska. A byť se tomu Koschella vzpěčoval, časem si na nové povinnosti zvykl a začal je dokonce brát jako určitý druh zábavy.

Barbara si v nových společenských kruzích vedla překvapivě dobře. Jazyk se jí nepletl, dokázala dokonce zmírnit proud slov, kterým obvykle zalévala manžela a přátele. Franz na ni byl hrdý, a v nových šatech, koupených zvlášť ke slavnostním příležitostem, se vyjímala tak báječně, že společný život Koschellových znovu rozkvetl.

Vrchní strážmistr přišel ke dveřím obchodu, u kterého pořád stál, vzal za kliku a za doprovodu řinčícího zvonku vešel dovnitř. Okamžitě k němu přiskočil mladý prodavač. Franz si jej dobře pamatoval, ten kluk se ještě nedávno toulal po okolí a hledal jakékoli více či méně legální místo. Vrchní strážmistr dobře věděl, že měl velkou zásluhu na tom, aby mladík nesešel na scestí. Už rok měl v oku podivné partičky a různé podezřelé postavy; krást nebo vyvolávat rvačky se v Kladsku prostě nevyplatilo. Hrozilo za to nejen zatčení, ale také vyprášení kožichu na pamětnou. A tento Alex Fonke stál před vrchním strážmistrem natažený jako struna, jako by nedávno prošel vojenskou drezúrou. Nejspíš si automaticky chránil zadní část těla před botami značky Baťa, které si Koschella nedávno koupil u Dzialoszynského.

Vrchní strážmistr ukázal na hračku, která upoutala jeho pozornost. Mladík přiskočil k vitrínce a odemkl ji klíčkem zavěšeným na řetízku, který měl kolem krku. Jakmile Franz uviděl autíčko v celé kráse, spokojeně přikývl. Kovové součástky se leskly ve světle žárovky a červeň kapoty byla hluboká a intenzivní.

Koschella si nechal dárek zabalit. Vysoká cena jej překvapila, ale mávl nad tím rukou. Než odešel, neopomněl chlapce chladným hlasem instruovat:

„Dej do pořádku chodník, Fonke. Posypej ho pískem, jinak si lidi zlámou nohy.“

Po chvíli na ten nebezpečný chodník vstoupil. Na kluzkém povrchu se snažil opatrně našlapovat. Šikmo přešel ulici a zamířil na radnici. Vyndal hračku z tašky, aby si ji znovu prohlédl. Krásné hasičské auto mělo být dárkem pro Opitze a Chaima. Velmi podobné mu hoši nedávno ukazovali. Modernost, rozvoj, technika. Třeba někdy zavítají i do Kladska, pomyslel si Koschella. To by se hodilo. Před očima mu vyvstaly kodrcavé hasičské vozy, stále tažené koňmi. Najednou se jej zmocnil prapodivný pocit: připadalo mu, jako by on sám měl hasit nějaký požár. Tato neveselá myšlenka ho provázela až ke dveřím radnice. Hasičský vůz si strčil do kapsy mohutného kabátu.

SNĚŽNÍK, 26. ÚNORA 1923, O NĚKOLIK HODIN DŘÍVE

Měl zpoždění nanejvýš dvě hodiny. Asi tolik jej dělilo od vraha. Šel po jeho stopách, vrah byl ovšem opatrný. Jako by všechno vypočítal a naplánoval, což z něj dělalo obzvlášť nebezpečného protivníka.

Muž se zastavil, otřel si ochranné brýle. Srdce mu do žil neúnavně pumpovalo krev. Poslední kilometry urazil ve vysokém tempu, měl mžitky před očima. Čtyřiadvacet hodin nic nejedl. Tělo pracující na vysoké otáčky vyžadovalo palivo.

Sáhl do batohu pro láhev. Polkl několik doušků ledové vody. Zhluboka se nadechl a vyrazil po ještě zřetelných stopách. Týdenní hon, hledání stop, zavrhování těch, které vrah zanechal, aby ho zmátl. Došel za ním až sem, na Sněžník.

U rozhledny se zastavil jenom na pár vteřin. Vítr mu metal do obličeje mrazivé ledové jehličky, bolestivé píchance na tvářích už ale necítil. Zmrzlé hrudky sněhu se mu dostaly pod kožich a tály, hledaly místo, kudy by pronikly přes tlustý svetr a zahnízdily se poblíž srdce.

Dobře věděl, jak byla oběť zmrzačena. Byl si jistý, že muž visící vysoko nad zemí zemřel za podobných okolností jako jeho předchůdce. Možná méně trpěl, pachatel měl totiž méně času. Věděl, že ten, kdo je mu v patách, sem lovce sám pozval.

Muž si všiml dalších stop vedoucích k horské chatě na československé straně. Ucítil příliv adrenalinu. Teplo mu prostoupilo celým tělem, svaly začaly pracovat s dvojnásobnou silou. Sundal si ze zad lyže a připevnil si je k botám. V předklonu sjel ze svahu, aby ve tmě neztratil stopu. O chvíli později se zastavil v chatě knížete Lichtenštejna. Pohlédl do tmavých oken. Stopa končila u hospodářských budov, nevěřil však, že by tu na něj čekal.

Muž objel budovu. Další stopy, které objevil, vedly na Stříbrnice. Vrah si tu musel předtím schovat lyže, pohrával si s ním. Odfajfkoval si další bod plánu, jako by ověřoval bdělost svého pronásledovatele. Snažil se, aby jeho soupeř neztratil zápal. Nebo ho to prostě jenom bavilo?

Pohlédl dolů, mlha houstla, ale stopy lyží zřetelně protínaly zmrzlý sníh. Vybízely, aby je muž následoval. Zvážil argumenty pro a proti. Musel se rozhodnout: jet po stopách onoho člověka, nebo se vrátit do věže císaře Viléma. Věděl, že prchající muž svůj útěk dobře naplánoval. I kdyby balancoval na ostří nože, byl pořád opatrný a minimalizoval riziko. Kde mohl udělat chybu? Pouze tam, na místě dalšího zločinu.

Lovec se otočil k věži císaře Viléma. Také mu začal docházet čas – na vrchol brzy vyrazí turisti.

KLADSKO, 26. ÚNORA 1923

Než Franz Koschella vešel do radnice, podle svého zvyku pohlédl na severovýchodní roh náměstí. Ruch na chodnících a v ulicích města už byl značný. Několik mužů přijelo s vozy se zbožím k nedalekým domům. Kurýr se lopotil se dvěma velkými balíky do obchodu Felixe Tichauera v budově magistrátu. S balíky ale nakládal opatrně, sortiment tohoto krámu totiž tvořilo sklo a porcelán. Koschellovu pozornost upoutal chechtot znějící od hotelu Neu Breslau. Nosiči na sebe vesele pokřikovali. Dobírali si mladšího kolegu a nechávali ho nosit nejtěžší pytle s moukou a cukrem. Franz se ušklíbl. Nováčci to měli těžké všude.

„Dobrý den, pane vrchní strážmistře! Hrozný mráz, taková zima nebyla, ani nepamatuju.“

Koschella opětoval úklonu hlídači, který se s lopatou a pytlem písku vynořil zpoza rohu radnice.

„To víte, v zimě je holt zima.“

Koschella takové nicneříkající průpovídky nesnášel, ale samy mu unikaly z úst, když se s ním dal někdo do řeči o počasí. Na takové slovní výměny si nezvykl. V hovorech si připadal sešněrovaný, poslední dobou je musel naneštěstí vést čím dál častěji. Lidé jej v jednom kuse oslovovali z nejrůznějších důvodů. Ještě před několika lety ho nikdo kromě městských lumpů nebral vážně. Znali ho z hospod, ve kterých o samotě vysedával. Ze zločineckých skrýší sice vytahoval lotry, překupníky a zlodějíčky a získával od nich informace, ale ani tehdy nebyl nijak hovorný. Mluvit měli přece oni. A po pravdě se toho mlčícího Koschelly, který jednou za čas položil jednu krátkou otázku, báli jako čert kříže. Stačila chvíle, aby zdlouhavé ticho vyplnili proudem slov, za jaký by se nestyděli ani ti nejvýřečnější mluvčí z Reichstagu.

Děti na cestě do školy si udělaly přestávku u městské studny nedaleko vchodu do radnice. Dva hoši házeli sněhové koule na českého lva stojícího na míse podpírané čtyřmi delfíny. Franz uznale obdivoval jejich mušku. Dokázali trefit přímo do středu erbu, na kterém lev stál.

„Padejte! Do školy, vy lotři!“

„Pročpak se tak durdíte, pane Kastnere?“ Franz se ušklíbl na hlídače, který mával lopatou, jako by jí chtěl přetáhnout kluky po zádech. „Myslíte, že sněhovými koulemi srazí tomu lvovi korunku?“

„Hází taky do oken, dělá to šmouhy. Mýt v zimě okna, to je děs. Nemají nic lepšího na práci?“

Chlapci se smíchem utekli z dosahu hlídačovy lopaty. Franz přemýšlel, jestli mezi těmi, co Kastnerovi komplikovali život, nebyl náhodou jeho Opitz.

Beze slova hlídače obešel a vyrazil ke vchodu do kladského magistrátu. Na schodech prošel kolem několika ospalých úředníků a zamířil do nevelké místnosti, která byla přidělená jeho skupině.

Svlékl si kabát, spolu s pokrývkou hlavy ho odložil na věšák a posadil se ke stolu.

Napřed se podíval do oken, pak na stůl, u nějž trávil celé dny. Několik složek, které si nechal přinést z archivu, čekalo, až na ně přijde řada. Bylo více než pravděpodobné, že je vrchní strážmistr co nevidět pošle zpět, aniž by se do nich podíval. Koschella moc práce neměl, naučil se ovšem vytvářet u svého okolí dojem, že je neustále v jednom kole. Nesměl dopustit, že by mu někdo vyčetl neužitečnost. Pravda ho však nepříjemně hryzala ve svědomí, asi jako komisařovy kalhoty do jeho mohutného pozadí. Franz si vůbec nepřipadal užitečný. Pokud došlo k nějaké vraždě, pak u skleničky, o loupežích a větších aférách už dlouho nebylo ani vidu, ani slechu. Karban načerno byl tentam, u hospod a hotelů se pravidelně objevovali policejní agenti a každému, kdo měl bohatý rejstřík, byl přidělen stálý dohled. Vypadalo to, že v posledních letech Kladsko vyčerpalo limit tragických kriminálních příběhů. Opět se z něj stalo ospalé městečko na okraji, jakých bylo ve Slezsku dvanáct do tuctu. Franz si jednou za čas uvědomoval, že odevzdaně čeká na něco, co mu umožní zahnat nečinnost. Na případ, který opět rozpohybuje soukolí stroje pokrytého prachem. Koschella věděl, že by to souviselo s neštěstím a tragédií určitého člověka, ale výčitky si nemohl dovolit. Ke zločinu přece vede lidská přirozenost, nikoli myšlenkové pochody šéfa kriminálního oddělení.

Koschella dlouze zívl. Vypadalo to na další ospalý den. Už si na ně zvykl. Kdysi cítil neustálé výčitky svědomí, smysl pro povinnost mu velel v jednom kuse jednat, dohlížet na lidi, vybavení, pořádek. Časem postoj změnil a srazil vnitřní horečku na běžnou pokojovou teplotu. Den začínal s kávou a ranním tiskem. Pak svolával poradu za přítomnosti své pravé ruky, Lothara Schulze. Chodil na ni také člověk, který si zasloužil postavení Franzovy levé ruky, tedy mladý policejní asistent Leon Czosek. Více rukou, kromě vlastních, Koschella na oddělení neměl. Během těchto schůzí poslouchal zprávy, radil, předával své zkušenosti. Pak s pocitem řádně splněné povinnosti navštěvoval kancelář svého přímého nadřízeného.

Každodenní hovory s Richterem ho zpočátku iritovaly, jen stěží dokázal ovládnout nervy, čehož komisař nikdy neopomněl využít. Napětí na lince Richter–Koschella bylo na kladském magistrátu známé a bedlivě sledované. Úředníci je brali jako dopolední rozptýlení. Richterova špatná nálada se většinou soustředila právě na vrchního strážmistra Koschellu. Ten jako hromosvod přijímal nejdrsnější výboje nadřízeného. Za to mu byli zaměstnanci nevýslovně vděční.

Časem se však Koschella s touto nežádanou úlohou smířil. Když si na něj Richter došlápl, nekroutil se ani nekňoural. Byl houževnatý jako suché hovězí a zároveň pružný jako tráva na břehu Nisy. Zato Richter se zraňoval o jeho drsnou osobnost, a trápit Koschellu nakonec přestalo komisaři působit zadostiučinění. Stejně dobře se mohl vybíjet na těžkém, toporném stole.

Richterovy výbuchy začaly pohasínat, poslední měsíce vztahu obou policistů se zdály přímo idylické. Zakopali válečnou sekyru a zpoza zavřených dveří komisařovy kanceláře se přestaly ozývat výkřiky a urážky. Příčinu tohoto stavu způsobil nejspíš fakt, že v Kladsku panoval určitý klid a Richter se nemohl chytit ničeho, co Koschella dělal, třebaže upřímně chtěl. Bez významu nebyla ani změna postoje samotného vrchního strážmistra. Franz měl všech pět pohromadě, takže věděl, že se nemá protivit šéfovým nápadům, osvojil si také základy diplomacie a dokázal spory obrátit ve svůj prospěch.

Ve vzduchu však bylo něco cítit. Sblížení dvou rozdílných osobností vypadalo jako něco neobvyklého a nepochopitelného. Bylo těžké uvěřit v proměnu Richterovy cholerické osobnosti. Pro nikoho nebylo tajemstvím, že komisař celé roky počítal s povýšením a přesunutím do Vratislavi, a důvodem jeho častých rozčílení bylo zastavení jeho služebního postupu. Tento dočasný klid nemohl trvat dlouho. Každý zaměstnanec magistrátu čekal na chvíli, kdy dojde k neplánovanému výbuchu. Bylo to doslova jako s ohněm, kterému dochází kyslík: živel vypadá, že uhasíná, skomírá, stačí však, aby někdo neopatrně pootevřel dveře…

„Můžete jít dál, vrchní strážmistře Koschello. Komisař vás očekává.“

Franz pohlédl na tajemníka Thomase Zendera stojícího ve dveřích. Nový zaměstnanec kladské policie, povolaný před několika měsíci přímo z Vratislavi, téměř nikomu na magistrátu nepadl do oka. Měl v sobě něco, co připomínalo úhoře nebo třeba sledě. Stačilo s ním prohodit pár slov, aby si člověk udělal obrázek, že je to úlisný, falešný člověk. Navíc tím, že jej Richter zaměstnal, prý udělal službičku svému známému. Možná to udělal proto, aby měl přístup k čerstvým drbům z Poodří, Zender se mu na každý pád zalíbil a komisař z něj rychle udělal svého tajemníka. Ambice mladého šplhouna však sahaly mnohem dál – říkalo se, že si dělá zálusk na vedení některého z oddělení. V nejbližších týdnech měl přivést z Vratislavi manželku a děti, bezpochyby tedy počítal s kariérou v Kladsku.

„Tak prosím! Komisař Richter vás zve dál!“ Tajemník kývl hlavou a gestem Koschellu popohnal, aniž by dbal na stav jinak bezchybně ulíznuté blonďaté ofiny.

V úředníkových očích si povšiml zalesknutí, které nedokázal identifikovat. Zendera podle všeho trápilo, že na vrchního strážmistra nedokáže zapůsobit. Nejspíš chtěl něco dodat, ale přešel to. Otočil se a vydal se ke svému stolu.

Koschella udělal několik kroků směrem do šéfovy kanceláře. Šel přitom pomalu a snažil se být nápadný, jako by chtěl sám sebe přesvědčit, že není kam spěchat. Natáhl ruku ke klice. Najednou mu připadalo, že se tu něco změnilo, něco sotva uchopitelného. To, co viselo ve vzduchu, ožilo. Probralo se to k životu závanem z chodby, ze dveří mnoha kanceláří otevřených dokořán. Ve vzduchu sršela elektřina, výboj přeskočil z místa na místo. Franz analyzoval svoji cestu z oddělení do Richterovy kanceláře. Už na schodišti na sobě cítil pohledy úředníků. Dva mladí strážmistři mu ustoupili z cesty, nalepili se na zábradlí, jako by se báli, že do nich v Koschellově přítomnosti může uhodit blesk. Z očí se jim dalo vyčíst stejné zalesknutí, které viděl v očích tajemníka Zendera. Franz se domyslel, jaká je příčina této změny. V úřadu se zahnízdil tvor s vlastním vědomím: zdejší zaměstnanci po vstupu do budovy upadli do nepostřehnutelné sítě, rozrůstající se do dalších a dalších pater. Prostupovala chodbami, obepínala místnosti i koutky. Šířilo se jí něco neobvyklého, nejen zvuk, ale i myšlenky. Fungovala na bázi spínače. V hlavách úředníků se bezděčně utvořily přijímače těchto neviditelných vln. A teď je začínal vnímat i on. Doléhaly k němu z hloubi kanceláře, z velké tmavé nory, ve které seděl komisař Heinrich Richter, rozvalený jako mohutný, tučný pavouk. To on, sedící za svým stolem, držel ve svých odulých rukou všechny osnovy sítě. Jedna z nich se chvěla, což Franz téměř fyzicky cítil.

Koschella měl cítit nervozitu, připravit se na konfrontaci. Paradoxně si však oddychl. Všechno se vracelo do normy. Předchozí setrvávající stav byl proti přírodě.

ŠVÝCARKA, PASTVINA POD SNĚŽNÍKEM, 26. ÚNORA 1923

Markus chtěl po nalezení těla napřed seběhnout dolů, do Stroně. Tam by uvědomil místní policejní stanici. Teprve po chvíli si uvědomil, že v Lichtenštejnově chatě na československé straně nedávno zprovoznili telefonní linku.

Během pár minut tam došel a sdělil veliteli, co viděl na vrcholu Sněžníku. Spojil jej majitel, poněvadž Markus byl příliš roztřesený a nedokázal správně vytočit ústřednu. Po přijetí hlášení mu policista přikázal počkat na místě a slíbil, že se s ním brzy spojí. Po několika minutách se skutečně chatou ozvalo zvonění telefonu. Markus zvedl sluchátko a vyslechl instrukce. Měl se přesunout do Švýcarky a tam počkat na policisty, kteří už vyrazili ze Stroně Śląského na vrchol. Policista instruoval rovněž správce chaty, Oskara Gutwinského. Eventuální turisty mířící k Lichtenštejnovi nesměl pustit na vrchol. Gutwinski suše informoval policistu, že vzhledem k příšernému počasí u sebe žádné turisty nemá.

Zanedlouho se Markus vydal do Švýcarky. Když procházel kolem rozhledny, podíval se na ni, jako by se chtěl ujistit, že se nenechal napálit nějakou vidinou. Bohužel, mrtvola nahoře pořád visela a sílící vítr jí kolébal čím dál víc.

U chaty na Markusově cestě stáli dva policisté. Trasu z Kletna na pastvinu museli urazit v rekordním tempu, nebyli ani zadýchaní. Henke dvojčata Schwartzova dobře znal, a jakmile je spatřil, ulevilo se mu. Všechno jim sdělil, načež se díval, jak vyrazili jako dva chrti na vrchol. Brzy se ztratili v mlze.

Až potom vešel do Švýcarky a odevzdal se do péče Heleny Zingerové.

„Ach Bože, co se to děje, Markusi!“ Správkyně lomila rukama. „Já jsem to věděla, měla jsem tušení, že se stane něco hrozného. Tak mluv, Henke!“

Markus se posadil na lavici, stranou od turistů, kterých teď bylo v hospodě bezmála dvacet. Poznal je – to oni šli po cestě, kterou jim prošlapal. Nikdo si jeho příchodu nevšiml. U stolů bylo rušno, pilo se pivo, někteří si dopřávali druhou snídani. Markuse napadlo, že nikomu z nich se dnes nebude chtít jít na vrchol. Ne v tomto počasí. Foukalo tolik, že to člověku div neutrhlo hlavu.

„Slyšíš mě, Henke?“

Markus přikývl, ale nedokázal ze sebe vypravit ani hlásku. Zingerová někam zmizela, brzy se mu však v rukou objevilo svařené pivo. Naráz je vypil. Měl příšernou žízeň. Tekutina ho nepříjemně zahřála v žaludku, trpělivě tedy počkal, než mu začne být dobře. Když se mu alkohol rozlil po celém těle, trochu se uvolnil.

„Co se tam stalo?“ Tón Heleny Zingerové byl sice naléhavější, ale zároveň jemnější než před pár minutami. „Co jsi tam viděl, Henke?“

„Mrtvolu. Visí na věži.“

Zingerová přivřela oči, pokřižovala se.

„Jednu mrtvolu?“ zeptala se tiše a po očku sledovala bavící se hosty.

„Jednu,“ potvrdil. „Víc jsem jich neviděl.“

„Jaký měl kabát: šedý, nebo černý?“

Henke si vybavil obraz, který se celou tu dobu snažil vytěsnit z paměti. Zbledl, a když si vzpomněl na to, co zbylo z tváře nebožtíka, znovu se mu sevřel žaludek.

„Šedý…“

„To musí být ten voják.“

Markus si uvědomil, že policii neřekl, co mu předtím o obou mužích řekla Helena. Úplně mu to vypadlo z hlavy.

„Já to věděla,“ Zingerová se zachvěla a znovu se rozhlédla. „Ten druhý, ten, co se tak schovával, ho zabil. Bože… měla jsem tady vraha, mohl nás všechny zabít v noci, když jsme spali…“

Henke mlčel. Napadlo ho, že vrah měl skutečně možnost vyřídit všechno v noci. Snadno by zapíchl toho vojáka, Zingerovy i jejich výpomoc v kuchyni přímo tady, v horské chatě.

„Co když se vrátí?“

„Kdo?“ Henke zavrtěl hlavou, jako by se probouzel. Hned pochopil smysl otázky. „Proč by se měl vracet?“

„Copak já vím? Takových bláznů je tu čím dál víc. No řekni: po velké válce se lidi nevraceli domů jako lidi, ale jako zvířata. Válka z nich dostala to nejhorší, a bída, která je teď všude kolem, to všechno jenom zhoršuje. Nepamatuješ, co se stalo nedávno v Kladsku?“

Henke přikývl. Pamatoval, celým hrabstvím otřásla série vražd. Když poslouchal, jak o nich někdo vypráví, nebo o nich četl v novinách, měl dojem, že k nim došlo někde daleko, v jiné zemi, a ne skoro za humny. Teď ale měli vraždu tady, u sebe. Stejně hrůznou, možná ještě hrůznější než ty, k nimž došlo u kladské pevnosti.

„Oznámil jsi to policii?“ vyptávala se Zingerová.

„Byl jsem u Lichtenštejna, volal jsem jim, bratři Schwartzové už určitě dorazili na vrchol, procházel jsem kolem nich kousek od Švýcarky.“

„Jsou jako blesk, když se do toho dají, nikdo je nedohoní, třeba ho ještě chytnou, toho…“

Heleně došla slova, byla rozrušená, celá se třásla.

„Seď,“ přikázala Henkemu. „Hned ti dám polívku. A na pivo jim udělám cenu, nacamrají se a nepůjdou nahoru, ale vrátí se do Kletna.“

„To tady mám sedět a čekat na nějakého detektiva? Za chvíli by mělo být nahoře víc policistů, nejspíš uzavřou cestu z naší i československé strany.“

„To je dobře.“ Zingerová přikývla.

Henkemu se zdálo, že se mu dívá na nohy. Najednou ho polila vlna horka. Batoh. Úplně na něj zapomněl, nechal ho u lavice, když šel nahoru. Měl sem přinést knihu pro toho turistu. Napadlo ho, že určitě pro toho mrtvého nebo pro toho, který způsobil jeho smrt.

KLADSKÉ HRABSTVÍ, 26. ÚNORA 1923

Dva muži nosili prkna do budovy. Pracovali dobře, lépe než předchozí skupina. Pozoroval je shora, z místa, odkud měl dobrý výhled na budovu a cestu vinoucí se v dálce.

S předchozí skupinou se zmýlil. Unáhlil se. Vážně nechybělo mnoho, aby překazili plán. Věděl, že tato fáze je nejslabší, nejchoulostivější bod. Jenže neměl na výběr. Chyběly mu schopnosti, aby sám připravil místnost tak, jak potřeboval. Kromě toho měl málo času.

První skupinu naverboval v Československu. Převezl dělníky sem, vysvětlil jim, co přesně potřebuje. Už tenkrát měl vycítit potíže. Brali ho jako neškodného blázna, ze kterého snadno vytlučou nějaké peníze. Podrobně jim vysvětlil pravidla. Měli je dodržovat, varoval je, že jinak jim nezaplatí.

Varování nezapůsobila, nebrali jeho pravidla vážně. Ani jeho vzhled nevzbuzoval respekt. Byli to dva statní muži, silní jako dub, přesvědčení, že když na to přijde, neodváží se jim odmítnout zaplatit. Podcenili ho, a tak se zmýlili i oni.

Už třetí noci odešli i přes zákaz z domu. Chtěli si povyrazit. Nejbližší vesnice se nacházela dobrých pár kilometrů na východ, měl štěstí, že se tenkrát stihl vrátit. Rychle si uvědomil, že v pokoji nejsou. Šel po stále viditelných stopách, které zanechali ve sněhu. Sledoval je.

Tenkrát poprvé ucítil, že se situace vymyká jeho kontrole. Byl si jistý, že mají hodinu náskok. Představil si, že jim v hospodě alkohol rozváže jazyky, že mluví o zakázce: o pokoji a muži, který jim tu nevšední práci dal. V uších mu ještě zněla jejich slova, slovanský akcent, hrdelní řehot, jak se mu posmívají, popisují ho jako hříčku přírody.

Úplněk. Světlo jako ve dne. Jejich postavy zahlédl asi dva kilometry od domu. Nepospíchali, z ruky do ruky si podávali láhev. Pili vodku, kterou jim vozil, aby nemuseli vycházet za zábavou. Byli hluční, neslyšeli, jak se blíží.

Pocítil něco? Nejspíš ne. Možná podráždění. Udělal, co musel. Prvního skolil mohutným úderem do týlu. Oběť nevydala ani hlásku. Druhý, příliš překvapený na to, aby zareagoval, strnul s ústy dokořán. Láhev mu vyklouzla z ruky a padla do sněhu. Útočník se rozmáchl, mužova hlava se vychýlila, zazněl tupý zvuk rány do lebky.

Těla odtáhl do lesa, ukryl je v údolíčku, pod tlustou vrstvu kamenů. Věděl, že dřív než na jaře je nikdo nenajde. To muselo stačit.

Druhou skupinu tvořili tři horalé z Polska. V tomto případě mu přálo štěstí, narazil na ně náhodou při jedné z cest. Přivezl je k sobě a stejně jako jejich předchůdcům všechno trpělivě vysvětlil. Když jim představoval pravidla, kterých se mají držet, žádný z nich ani nemrkl.

Nevycházeli z domu, chtěli práci co nejrychleji dokončit. Sliboval jim peníze navíc za dodržení termínu. Pili dost, ale nikam je to netáhlo. Večer občas zpívali. Byli hluční, usoudil však, že dům se nachází dost daleko od silnice a cest, než aby je někdo slyšel. Konečně mohl říct, že všechno jde zase podle plánu. Celý den se mu dařilo, počínaje tím, co provedl na Sněžníku.

KLADSKO, 26. ÚNORA 1923

„Necháte na sebe dlouho čekat, vrchní strážmistře!“

Tato slova přivítala Franze Koschellu, když vcházel do kanceláře Heinricha Richtera. Komisař stál u okna. Ještě před chvílí nejspíš kroužil kolem svého stolu a čekal na podřízeného. Když se čekání prodloužilo, udělal si krátkou přestávku.

Ochladilo se, pomyslel si Franz. Pocit chladu ještě zesílil, když se komisař posadil za stůl a upřel na něj ledový pohled.

„Uvědomili napřed Vratislav! Vratislav! Ne nás! Jako by si mysleli, že na to nestačíme!“

Franz mlčel. Nemělo smysl žádat, aby byl uveden do obrazu, jenom by se vystavil nevybíravým poznámkám komisaře. Rozhodl se, že počká.

„Nejspíš sis myslel, že jsme si získali dobrou pověst, Koschello, že po tom všem, co jsme dokázali, si zasloužíme nějakou úctu! Ale ne. Dávají nám najevo, kam patříme…“

Koschella se rozhodl neobsazovat volnou židli naproti Richterovi, protože také věděl, kam patří. Stál uprostřed kanceláře s rukama založenýma na hrudi. Čekal na chvíli, ve které se šéfovo rozhořčení promění v konkrétnější, srozumitelný pocit, ventilující nahromaděnou energii.

Neopomněl si přebrat slova, která zaslechl. Těmi společnými úspěchy se komisař nechal poněkud unést, příliš velký podíl na nich neměl. Dva okázalé případy, které měl Richter nejspíš na mysli, vyřešil kapitán Wilhelm Klein se skromným Koschellovým přispěním.

Vratislav. Franz předpokládal, že případ, který nadřízeného pobouřil, musel být opravdu závažný. Podle všeho nemohlo k ničemu dojít v Kladsku, protože o tom by už Franz věděl, ale někde v bohem zapomenutých oblastech hrabství. Svědkové takových událostí, možná pod vlivem silných prožitků, se s žádostí o pomoc obrátili právě do Vratislavi. Příčin, proč nezavolali na nejbližší stanici, mohlo být víc. Zaprvé, závažnost události, jíž byli svědky: oznamovatelé mohli usoudit, že musí uvědomit Vratislav, což mělo určitý význam. Zadruhé, mohli to být turisté, které nenapadlo, že i menší města mají svoje strážce zákona. Tak či onak, oba případy podporovaly Richterův náhled na věc. Kladská policie byla opomenuta, čímž se jí, jak trefně pravil, dalo najevo, kam patří.

„Stejně ten případ nenecháte těm ochlastům z Vratislavi, komisaři. Ztratili by tady na maloměstě i svoje škrpály…“

„Nebudeš mi, Koschello, říkat, co mám dělat!“ čertil se Richter. „Jistěže jim ho nenechám. Nenechám ho ani těm lemplům z Bystřice. Proto máme v Kladsku kriminální oddělení, aby se o takové věci postaralo.“

Koschella přikývl. Vražda, o to šlo. Čekal na instrukce.

„Sněžník. Stalo se to na Sněžníku, Koschello. Dneska ráno tam našli mrtvolu visící z rozhledny. Bohužel to nebyla sebevražda. Podle svědectví člověka, který tělo našel, byl muž před smrtí zmrzačen. Měl zmasakrovaný obličej… Nevíme, co je oběť zač, našel ji člověk, který běžně žije v Kletně. Prošlapával turistům cestu. Všechno se dozvíte na místě. Přikázal jsem, aby z Bystřice a Stroně poslali lidi k zajištění terénu. Dostali jasné instrukce, než přijedete, nemají s ničím hýbat ani na nic šlapat.“

„Podaří se jim udržet turisty stranou?“

„Musí. Pár jich teď ale na Sněžníku je. Prý jsou na vrcholu hrozné podmínky, spousta sněhu, lavinové nebezpečí. Ba co víc, ze západu se blíží mraky. V nejbližších dnech má sněžit a foukat…“

„Musíme si tedy pospíšit.“

„Ano, musíme si pospíšit. Vezmeš s sebou lidi, co ti pomůžou, Koschello,“ přikázal nadřízený.

„Vezmu je všechny: Schulze i Czoska.“

„Dobře.“ Richter nerozpoznal sarkasmus v hlase podřízeného. „A ještě jedna věc, vrchní strážmistře. Do Kladské Bystřice zanedlouho přijede vlakem člověk z Vratislavi.“ Komisař smířlivě zvedl ruce, když viděl Koschellovu reakci. „Rozmluvil jsem jim, aby posílali svého detektiva. Oháněli se jakýmsi policistou z Valbřichu, ale nekolují o něm nejlepší zvěsti. Ten, koho pošlou, je lékař, profesor z univerzity.“

„Z univerzity? K čemu nám tady bude nějakej felčar, krucinál?“

„Jde o to zmrzačení tváře oběti…“ V Richterově hlase bylo slyšet, že ani jemu nejde tato spolupráce pod nos. „Souhlasil jsem s účastí toho člověka na našem vyšetřování, protože po odmítnutí spolupráce s detektivem by mi po dalším zpochybnění účasti jejich experta zakroutili krkem.“

Koschella věděl, že to Richter kvůli soukromým ambicím nemohl odmítnout. Nejspíš pořád počítal s tím, že se jednou bude spolu s rodinou procházet po vratislavském náměstí, pyšný jako páv na nové umístění a povýšení.

„Ten profesor je patolog. Prý se vyzná, může být užitečný. Tělo ze Sněžníka bude potřeba někam odvézt a prohlédnout. Vezměte je do Bystřice. Tam provedete ohledání. Všechny zprávy mi průběžně posílejte. V případě jakýchkoli zjištění mi budeš volat, rozumíš?“

„Jistě, komisaři.“

„Ještě jedna věc.“ Na Richterově tváři se objevil jízlivý úšklebek. „Doufám, že jste si dneska vzal podvlíkačky, Koschello. Jinak vám tam umrznou zadky, je tam příšerná zima.“

KLADSKÉ HRABSTVÍ, 26. ÚNORA 1923

Podle očekávání nadřízeného Koschellovi v té příšerné zimě zadek skutečně div neumrzl, a to ještě než dojeli do Bystřice. Topení v autě neplnilo svou roli, jak mělo, a silný vítr smýkal jejich adlerem po kluzké silnici. Lothar Schulz si v těchto podmínkách kupodivu celkem věděl rady. Franz obdivně sledoval, jak manévruje volantem a vyhýbá se sněhovým závějím navršeným silným větrem.

„Do Bystřice bychom to měli zvládnout, ale až do Vlčího Dolu to s touhle rachotinou bude problém…“ pronesl ze zadního sedadla Czosek.

„To zvládneme. Máme po cestě nabrat ještě toho profesora z Vratislavi?“ ujistil se Schulz.

„Přesně tak.“

„Myslíš, že se to auto stihne vytopit do Bystřice, Schulzi?“ zeptal se Koschella pochybovačně.

„Jasně, tímhle tempem nám to bude trvat ještě aspoň půl hodiny.“

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

SEZNAM ULIC A NÁMĚSTÍ

KLETNO, 26. ÚNORA 1923

KLADSKO, 26. ÚNORA 1923

SNĚŽNÍK, 26. ÚNORA 1923, O NĚKOLIK HODIN DŘÍVE

KLADSKO, 26. ÚNORA 1923

ŠVÝCARKA, PASTVINA POD SNĚŽNÍKEM, 26. ÚNORA 1923

KLADSKÉ HRABSTVÍ, 26. ÚNORA 1923

KLADSKO, 26. ÚNORA 1923

KLADSKÉ HRABSTVÍ, 26. ÚNORA 1923