Detektívka Grace

Edward Phillips Oppenheim

Preklad: Peter Kysučan

Pôvodné vydanie z roku 1947

OZ Zabudnuté knihy sa s použitím všetkých dostupných bibliografických databáz nepodarilo identifikovať prekladateľa tohto diela.

Obálka: Félix Vallotton,1915 - La bibliothèque. Vytvorené v programe Canva.

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-088-9 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-089-6 (MOBI)

Prvý prípad

Stephen Pryde dlho sedel pri neskorých raňajkách. Keď bol s nimi hotový, oprel sa o čalúnené operadlo kresla a skryjúc sa za roztvorené noviny, hľadal vo vreckách drobné peniaze. Dovedna šesť šilingov a štyri a pol penny. To bol jeho celý majetok. Za raňajky bude platiť tri šilingy. Zavolal čašníka.

„Charles,“ povedal, „lunch bol dnes mimoriadne dobrý.“

Charles bol jeho chválou potešený. „Dúfam, pane, že bude vždy taký dobrý.“

Stephen Pryde vzdychol. „Ah, odteraz, bohužiaľ, to budú iní, kto potvrdí, že kaviareň Lugano je najlepšia pre prostých ľudí žijúcich v Londýne. Môj stôl môže teraz už obsadiť iný. Popoludní odchádzam.“

Z čašníkovej vyholenej, bledej tvári sa stratil úsmev. Bola to zväčša iba pretvárka, ale Pryde patril medzi jeho najmilších hostí. „Ľutujem, pane,“ povedal vážne, „ale dúfam, že nás opustíte iba nakrátko.“

Stephen Pryde pokrútil záporne hlavou. Obyčajne sa díval do sveta veselo, tým nápadnejšie bolo jeho dnešné správanie sa. „Môže sa stať, že už nikdy viac nebudem jesť takéto výborné jedlo. Odchádzam veľmi ďaleko. Kým odídem, chcel by som sa vás ešte niečo opýtať, veď poznáte takmer všetkých pravidelných hostí. Povedzte, kto je tá mladá dáma, čo sedáva vždy tam v kúte?“

Charles sa nenápadne obzrel. Mladá dáma si upíjala kávu a tak sa zdalo, ako by bola zahĺbená do novín, ktoré si postavila pred tvár. Bola oblečená do jednoduchých čiernych šiat. Tvár mala bledú. Najnápadnejšie boli jej veľké hnedé oči. Vyzerala, ako niekto, komu chýba v živote pevné miesto.

„Mladá dáma v rohu?“ opakoval Charles. „Chodí sem rovnako pravidelne ako vy. Neviem, kto je. Objedná si jedlo vždy bez toho, že by hovorila o inom a nikdy sa ani len nepoobzerá po miestnosti.“

„V tom sa veľmi mýlite,“ odporoval Pryde. „Tá mladá dáma ma práve teraz pozorovala spoza svojich novín.“

Charles sa trochu pochybovačné usmial.

„Tá dáma je mimoriadne pekná, má také nádherné oči, ale…“ nedopovedal.

Aj Pryde sa trochu usmial. „Nie som domýšľavý,“ poznamenal. „Dáma býva v tom dome, kde aj ja. Mal som ju teda možnosť pozorovať častejšie. Nie je z tých, ktoré idú za dobrodružstvom. Ale keď sa pozrie na človeka, cítite, že vidí mnoho. Chápete to, Charles?“

Charles prisvedčil skôr zo zdvorilosti, ako z presvedčenia.

„Nie je z tých žien,“ pokračoval Pryde, „ktoré by vedeli vzbudiť zvedavosť. Napriek tomu sa priznám, že by som sa veľmi rád dozvedel, aké má zamestnanie. Som akosi presvedčený, že robí významné veci. Konečne, to nič neznamená. Tu sú tri šilingy na môj účet. Zaplaťte ich, Charles. Potom sa môžeme rozprávať ďalej.“

Charles s úklonom odišiel k pokladnici a Stephen Pryde sa pozrel do zrkadla, ktoré bolo od neho napravo. Videl v ňom, že ho mladá dáma sleduje ponad noviny prižmúrenými očami. Rýchle obrátil hlavu ku nej, ale nie dosť rýchle. Dáma sa skryla za noviny rýchlejšie.

„Ako by sa na mňa dívala pre neznámu príčinu so záujmom,“ šomral si Pryde popod nos.

„Či snáď tuší...?“

Po chvíli odišiel z reštaurácie, prešiel bočnou uličkou a vošiel do vysokého domu. Vyšiel na piate poschodie, kde býval v posledných týždňoch v malej izbietke. Zavesil si kabát a sadol si na jedinú stoličku, ktorá stála pri písacom stole.

Nezvykol sa rozprávať sám so sebou. Ale tento deň bol pre neho mimoriadny. V malej izbietke, ktorú zbavila bieda posledných týždňov všetkých ozdôb a lepších kusov nábytku, nebolo naozaj ničoho, čo by pohlo človeka k reči, Ešte aj z písacieho stola chýbalo najpotrebnejšie pisárske náčinie. Raňajky, ktoré zjedol pred chvíľou, zaplatil z ceny veľkého strieborného kalamára. Na jeho mieste ležal teraz na písacom stole staromódny revolver. Zdalo sa, že jeho staromódnosť nie je nijako na úkor jeho spoľahlivosti. Stephen Pryde sa naň zahľadel.

„Myslím,“ hovoril ticho, „že ty budeš mojou poslednou záchranou. Bol som vždy jednoduchý, obyčajný človek. Teraz mi osud prináša jednoduchý a každodenný koniec. Nie, že by som ľutoval... Už nie.“

Ktosi zaklopal na dvere a vyrušil ho z myšlienok. Vzdychol a skryl revolver do zásuvky.

Vošiel tučný pán v stredných rokoch. Zdal sa byť rozčúlený. Tvár mal neobyčajne červenú, vlasy nápadne biele. Stephen Pryde sa naňho zvedavo pozrel a potom si s uľahčením vzdychol:

„Ráčte ďalej pane, a zatvorte dvere, ak myslíte, že sa to oplatí. Musím vás predovšetkým upozorniť, že tu nič nemám nemám.“

Neznámy stál vo dverách. „Poďte sem, chlapče!“ ozval sa.

Stephen sa nepohol.

„Načo?“ odpovedal. „Takže nie som chlapec, mám tridsaťštyri rokov, a čoskoro budem mať tridsaťpäť. A podruhé...“

„Do paroma!“ prerušil ho cudzinec podráždene. „Poďte sem!“

Stephen Pryde sa zháčil. Ako by sa zmocňoval neznámeho cudzinca náhly a priam nebezpečný záchvat zúrivosti. Na čelo mu vystúpili hrubé žily a vlasy ako by sa mu naježili. Vyzeral, ako by ho malo v nasledujúcej chvíli poraziť.

„Keď si tak prajete,“ zašomral Pryde a pošiel ku dverám, „len vás prosím, ukľudnite sa.“

Podišiel ku svojmu návštevníkovi, ktorý stál medzi dverami a ukázal trasúcim sa prstom na navštívenku, pripevnenú na dverách.

„To je vaša navštívenka?“

Stephen Pryde bol prekvapený, keď čítal:

Pán Stephen Pryde,

32 Colmayne - dvor a v rohu bolo ešte toto: St Botolph Club.

„Áno, to je moja navštívenka,“ priznal.

„Pravdaže vaša,“ odvetil starší pán netrpezlivo. „Kam si mám sadnúť?“

Stephen Pryde sa ešte pozrel krátko a nechápavo na navštívenku, potom zatvoril dvere a povedal:

„Nepoznám ešte vaše zvyky, pane, aby som vám mohol s určitosťou odpovedať. Ale ak si chcete sadnúť, môžete tak urobiť len na túto jedinú stoličku, alebo na dlážku.“

Návštevník sa naňho osopil: „Čo myslíte, kto som?“

Stephen Pryde pomaly potriasol hlavou: „Princezná z rozprávky ste nie a nevyzeráte ani ako neznámy dobrodinec. Myslím, že ste môj strýko z Indie. Farba vašej pleti...“

„Čert vzal farbu mojej pleti!“ zakričal návštevník.

„Prosím, ako sa páči,“ prisviedčal Pryde.

„Volám sa John Píccardo,“ predstavil sa cudzinec.

„To som mohol vedieť,“ odpovedal Stephen Pryde. „Ráčte prijať moje blahoželanie, pán Piccardo. Moje úprimné blahoželanie.“

Starý pán sa naňho podíval nechápavo. „K čomu?“

„K vášmu menu, pane,“ odvetil Pryde bez váhania. „Svedčí vám toto meno. Nemá páru. Som hrdý, že som mal to šťastie, pán John Piccardo.“

„Človeče,“ pýtal sa návštevník, „vy ste humorista?“

„Odkiaľ to viete, pane?“ opýtal sa Pryde.

„Neviete kto som?“

„Nemám ani poňatia.“

„Hádam vaša stránka,“ povedal pán John Piccardo.

Stephen Pryde sa na chvíľu zarazil. „Mám veľmi veľa práce!“ povedal.

„Máte mnoho práce! Hlúposť!“

„Možno máte pravdu,“ prisvedčil Pryde v rozpakoch. „Je asi veľmi pravdepodobné, že ju máte! Vyzeráte ako človek, ktorý má vo väčšine prípadov pravdu.“

Pán Piccardo sa pozrel na hodinky. „Vráťme sa k veci.“

„Hneď,“ odvetil Pryde. „Najbližšie pojednávanie...“

„Dajme pokoj vášmu najbližšiemu pojednávaniu,“ prerušil ho John Piccardo. „Počúvajte ma! Som bohatý. A nie som skúpy. Chcem vás získať pre podujatie, pre ktoré potrebujem vašu predstavivosť. Povedzte mi vy sám cenu, za ktorú ste ochotný pracovať pre mňa najbližších dvadsaťštyri hodín!“

Stephen Pryde vstal, sedel na rohu písacieho stola, konečne sa ozval: „Prepáčte na chvíľočku.“

Potom vyšiel a prezeral podrobne navštívenku na svojich dverách. „Keby na nej bolo čo aké nepatrné označenie, z ktorého by sa dalo usudzovať na moje povolanie,“ povzdychol si. „Som zubný lekár, jasnovidec, frenológ alebo vyrezávač otlakov?“

Vrátil sa do izby. Bol rozhodnutý. „V poriadku,“ vyhlásil. „Na spomenutý čas som vám k dispozícii.“

Pán Piccardo sa na neho spokojne pozrel. „A teraz mi, prosím vás, povedzte, aký je váš honorár?“

Stephen Pryde bol trochu v rozpakoch. „To závisí v prvom rade od toho, čo odo mňa chcete.“

„Dostanete za to, povedzme, sto guineí,“ skočil mu do reči pán Piccardo a siahol do vnútorného vačku svojho kabáta. „Sto guineí a, prirodzene, všetky vaše výdavky."

Potom vytiahol z vrecka veľkú peňaženku a vyčítal na stôl desať desaťlibrových bankoviek. „Človek nikdy nevie...“ povedal ticho. „Radšej vám to vyplatím vopred. Nemusíte sporiť."

Jednou rukou podal Prydemu bankovky ponad stôl, druhou vytiahol z vrecka noviny Daily Times.

„Prečítajte si to!“

Stephen Pryde sa nahol nad noviny. Jeho návštevník ukazoval tučným prstom na riadok medzi inzerátmi.

Pre Ritu treba ísť dnes večer o 8.45 do Doveru.

„Pre Ritu treba ísť do Doveru,“ opakoval Stephen Pryde.

„Pôjdete pre ňu,“ vyhlásil pán John Piccardo rozhodne.

Stephen Pryde si vydýchol. Nebol si ešte načistom so svojím novým povolaním, ale pre Ritu mohol ísť.

„Dnes večer o osem štyridsaťpäť,“ opakoval.

Pán Piccardo sa pozrel na hodinky. „Pôjdete vlakom o šiestej.“

„A ako budem Ritu poznať, keď ju uvidím?“ opýtal sa Stephen.

„Ste zvyknutý na nebezpečenstvá, pán Pryde?“ opýtal sa Piccardo skôr, ako odpovedal na otázku.

„Pravdaže,“ odvetil Pryde za horúca.

„Povedali mi o vás,“ pokračoval návštevník, „že sa na vás možno v nebezpečenstve spoľahnúť. Slovom, že ste... smelý človek.“

Stephen Pryde sa usmial a prebehol pohľadom ponad zásuvku, do ktorej pred príchodom návštevníka skryl svoj revolver.

„Teraz prejdeme na podrobnosti,“ pokračoval Piccardo. „Doteraz ste sa chovali obdivuhodne. Na nič ste sa nepýtali.“

„Nie je to mojím zvykom,“ povedal Pryde.

„Nepochybujem, že vaša metóda je výborná,“ poznamenal John Piccardo, „tentoraz nemusíte robiť nič, len počúvať, vystriehnuť príležitosť, keď bude treba, použiť menšieho násilia a doslova splniť úpravy, ktoré dostanete. Počúvajte! Na lodi, ktorá príde dnes večer z Calaisu do Doveru, cestuje jedna dáma v sprievode dvoch mužov. Tá dáma je Rita. Jej druhé meno vám nepoviem. Ak čítate obrázkové časopisy, budete ju poznať. V tom prípade bude najlepšie, ak na ňu zabudnete a budete ju poznať ako Ritu.“

„A podľa čoho ju budem poznať?“ opýtal sa Pryde.

Koniec ukážky