Figliari

Elo Šándor

Digitalizované z pôvodného vydania z roku 1933. V texte boli vykonané minimálne gramatické a textové úpravy.

Obálka: Ester Pavlejová

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-052-0 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-053-7 (MOBI)

Vianočné spomienky

Kde bolo - tam bolo, stávalo sa; keď sme mali plné žalúdky, robili sme žarty, fígľovali, uťahovali si z ľudí. Raz sa nám to vyplatilo, inokedy zase nie, vše sa nám dostalo aj na zadok, alebo padlo aj nečakané zaucho. Keď rechtor nás daktorého poriadne vylátal, škoda sa bolo ísť žalovať otcovi. Ten odkázal rechtorovi, že škoda každého jeho úderu, ktorý padol mimo. Hej, za našich čias ináč praktikovali pedagogiku! Miško Molnár, bývalý vrbovský evanjelický rechtor, „boží gajdoš“, učiteľ šesť triednej ľudovej školy cirkevnej vo Vrbovom, mohol by podať zaujímavé doklady o dávnych „poslucháčoch“ jeho vrbovskej „univerzity“. A potom taký nevďak od týchto! Keď ho dakde pochytia, požadujú od neho naspäť sobotáles, lebo ich, vraj, „ničomu nenaučil“. Chudák Miško, ide ich post festum "doúčať" a tieto „exercície“ potom vyzerajú tak, že žiaci aj učiteľ doúčajú sa navzájom, pri dobrom modranskom alebo tokajskom vínku.

Vianoce boli nám vždy zvláštnym sviatkom v roku. Toľkého kúzla pre nás, „loptošov“, naskytali druhé sviatky v roku. Liali sme vrtielky z olova. To bolo smradu plná kuchyňa, až nás mať hnala von s formami, lyžicou aj olovom - liatie muselo sa skončiť najneskôr na Štedrý deň doobeda, lebo poobede by sme už boli priveľmi prekážali v kuchyni a potom tiež, že o piatej hodine k večeru už sa patrilo chystať sa ku štedrovečernej slávnosti.

K večeri mať prihotovila v site na stôl suché slivky, sušené hrušky i jablká, cesnak, jačmeň, kukuricu, čerstvé jablká, oblátky, kus chleba. Do šálky medu, na stôl ešte peceň chleba. Povedľa lampy horela na stole sviatočná sviečka. Pred večerou otec vzal spevník, z toho sme spoločne celá rodina zaspievali „Kristus, Syn Boží… vianočnú pieseň, najstaršie z detí sa pomodlilo a prisadlo sa k večeri. Prv však otec vzal med a každému v rodine zrobil prstom, v ňom namočeným, na čelo kríž. Cesnaku si musel každý zajesť s oblátkou a medom, aby bol, vraj, po celý rok zdravý. Vianočné čary boli v našej rodine neznáme. Po kapuste, v ktorej sa krom sušených slivák a húb dakedy aj „svinka pogúľala“, nasledovali makové opekance, za tým koláče, buchty, ovocie, orechy, no - a to sa vie, že ku večeri nesmelo nikdy chybovať „ježiškové“, t. j. špiritus, varený so škoricou, zázvorom, svinskou masťou, cukrom a voňavým korením. V takom dome, kde chybovalo „ježiškové“ na Svätvečer, bola mizéria, psota.

Po večeri vždy na Svätvečer nasledovala obligátna hra na vrtielky. Hrali sme sa obyčajne na orechy. Každý špekuloval, ako pristrúhať dolný hrot vrtielky, aby padala vždy na „šecky“ a vtedy výherca zhrabol obyčajne celý bank. Dakedy prichodili známi od susedov, príbuzní a vrtilo sa po stole aj po štyroch partiách, až kým nás neposlali na pec a do postelí spať zvuky zvonov, volajúce národ „na utiernu“ v „dolnom kostole“. Vtedy bola už polnoc.

Na druhý deň šlo sa do kostola, prv však zavinšovať známym „ščaslivých svátkov“. Vinšovníci chodili podaktorí aj remeselne, ako ktorého bieda dohnala. Hrobári a hlásnici (v jednej osobe) prichodili obligátne, a tých bolo treba obdariť, lebo sú to nie príživníci, ale významní činitelia v obci. Na Štedrý večer v evanjelických rodinách čaká sa príchod mendíkov, ktorí s košmi v rukách, piesňou na rtoch a príležitostným vinšom v ústach musia navštíviť každú ev. rodinu. Táto koleda bola a je i dnes zvykom vo Vrbovom a zvyk treba zachovávať.

Keď nám, chlapcom a vrstovníkom rodičia kúpili prvé čižmy, t. j. keď sme chodili aspoň do druhého ročníka Mišovej „univerzity“, nespokojili sme sa púhym, doteraz zachovávaným zvykom osláv príchodu Spasiteľovho na svet. Ono sa u nás na Štedrý večer aj strieľa. Kto má pušku, vystrelí si zo 2-3 razy ku sláve Hosudarovej. Kto takej nemá (ako my, páni loptoši), nuž si ju zrobí. Ale strieľať sa musí, lebo to je zvykom a je v tom aj kus mužskosti, odvahy. Booože, veď ktože by strieľal, ak nie chlapi?! Na vianočnú streľbu sa zavčasu pamätalo, ponajprv chystaním pušného prachu. Ten sme si my chlapci už zavčasu odložili, odkiaľ a ako - sám dnes už neviem, ale pamätám sa, že sme ho mali vždy dosť. No a nejaký starý kľúč sa už vždy našiel. V tom sa pri koreni pilníkom vybrúsila dierka na zapálenie prachu a flinta bola „fiksumiertik“ hotová.

Nediv sa, čitateľu, že náhle nás rodičia púšťali samých na ulicu, do školy a do kostola, náhle sme už sami za otcom zaniesli obed do poľa, cítili sme sa už samostatnými a veru sme sa nepýtali otcov, či nám dovolia strieľať, alebo nie. Vedeli sme, že za otcovským vetom proti vianočnej streľbe bolo by istotne nasledovalo plné rešpektu zaucho a to sme si všetci vďačne ušetrili pri takej výročitej slávnosti, ako je narodenie Krista Pána.

V rodine našej boli sme štyria chlapci. Každý musel mať vlastnú vrtielku a krom toho si každý usmolil nejakú „flintu“. Po večeri, na Štedrý večer zavše sa daktorý vytratil od vrtielkovej hry na dvor a do záhrady a tam vystrelil zo svojej „flinty“ až sliepky padali z pántov a kohúti kikiríkali po celej ulici sťa na súdny deň. Potom sa hrdina vrátil do izby; čo patrilo ku mužskému pohlaviu, bolo neskonale hrdé na slávny čin strelca, mama trochu zabručala a otec pohrozil, že ak „loptošovi“ flinta odtrhne krk, alebo ruku, aby sa mu neopovážil bez hlavy alebo ruky domov prísť. O chvíľu sa vytratil druhý, potom tretí a každý si strelil.

Za nič na svete by si nebol nechal ujsť príležitosti ku štedrovečernej streľbe.

Na druhý deň sa strieľalo znova, ale už pozahumnami, okolo kostola pred bohoslužbami, alebo vo veži. Aby bol za nami vyšiel pán rechtor, alebo poslal odkaz nestrieľať, pán farár? Toho nebolo, lebo sviatky sú na to, aby sa strieľalo. Kostolníka sme sa nebáli, nuž nechýbalo nám nič. Raz, keď som nikde v stavaní nemohol zohnať poriadny, veľký kľúč, aby som si urobil z neho flintu, pomohol som si takto: Našiel som kdesi patrón z vojenského gvera. Vytiahol z neho guľu, vysypal pušný prach, vypálil zapaľovač. Odrezal v plote kus zahnutého dreva, lieskový koreň a pristrúhal do formy revolvera. Do prednej jeho časti vyrezal otvor, do ktorého som napasoval „hilznu“ z voj. patróna, prv prepilujúc v ňom dierku, v ktorej sa má sirkou zapaľovať pušný prach. Zatým „hilznu“ zadrôtoval som náležite, aby tam bezpečne ležala. A hybaj na vežu pred tretím zvonením do kostola, na prvý sviatok vianočný. Nabil „revolver“ pušným prachom, zapchal ho zemou a papierom. Zapálil murársku sirku, priložil ju do zapaľovača a…. krach, ohromný krach zatriasol vežou a zahalil podzvonie hustým dymom. Keď sa dym stratil, ó, hrôza, videl som v ruke iba kúsok dreva, kúsky patróna, drôtu a dreva rozmetané po podlahe. Mal som z toho vietor. Veď ľahko sa mohlo stať, že by mi bolo aj ruku odtrhlo… To bola moja posledná streľba vianočná vôbec. Otcovi som doma múdro prípad zamlčal a spomenul až po Novom roku, keď bol v dobrej nálade.

I „spievať" som chodil na Svätvečer s kamarátmi. Raz sa mi to mohlo sakramentsky nevyplatiť. Pánboh ma zato netrestaj! Spieval som nábožnú pieseň „vo vrbovskom vydaní“. Vianočnými piesňami sú vari u oboch konfesií „Čas radosti, veselosti… a „Kristus, Syn Boží…“ Prvá pieseň dá sa spievať v najpestrejších parodiách, ale Spasiteľ ani z jednej nemá radosti. Boli sme vari desať roční, ja i Janko Bosákovie. Po štedrovečernej večeri hrali nám žilky v telách, lebo sme mali plných „nabuchodonozorov“ kapustou, makovými opekancami a koláčmi, nuž špekulovali sme, čo kde vystrúhnuť…

- Poďme zaspievať Krihákovcom na Hoštáky. Poďme, a prečo by sme nešli? Mrzlo, mesiac svietil, nemuseli sme sa obávať, že zaviazneme v blate, keď nám bude treba bežať. A šli sme, ani dvaja mladí pardáli, opatrne a bez ohľadu na prípadné následky našej „koledy“.

Vytašmali sme sa na Hoštáky, zastali pod oknami príbytku Krihákových, prv zistili na všetky strany, či dakto nejde, aby nás nerušil v speve a neprezradil rodičom. Keď sme spoločne zistili, že sme v bezpečí a že vzdialenosť z pitvora Krihákovie je dosť veľká, aby sme stačili odskočiť na druhú stranu za potok, Holešku, - spustili sme:

„Čas radosti, veselosti svetu nastal nyní, starý Krihák, mladý Krihák, obidva sú kmíni. V mestečku Betlémě, ešče si nalejme. Anča, Kača, Beta, Mara, daj nám Pánboh zdravie.“

A bleskurýchle uháňali sme dolu Hoštákom na lávku, preč. Do uší nám zďaleka doliehala neslaná, nemastná vyhrážka starého Kriháka, ktorý vybehol za „spevákmi" na priedomie:

- Ná, jakožináč, veru, kmíni, aj s tvojím tatkom kmínom! (Krihák bol pôvodom nefalšovaný „tatar“, Brezovan). Ná, šak môhél bys aj počkat, abych sa ti vymenél za nábožný spev, ty vatrál…! Stovozových striel centvov ti pálelo do duše! Šak dočkaj, čo utekáš, nech bych sa ti podíval na uši. To ta tak rechtor učí, alebo otéc? Ty kmín, čo si, glbatý!

Posledné „akordy“ Krihákovej nadávky očúvali sme s rešpektom v bezpečnej vzdialenosti za nášho suseda stenou. Prekvapil nás, my sme neboli ani zďaleka pripravení, že starý Krihák, čoby naschvál, na Štedrý deň prikaruje domov z Ameriky. Na druhý deň ráno, prvá jeho cesta viedla k môjmu otcovi žalovať:

- Ná, šak mi zaspieval ten tvoj viselec, Jano!

- Kerý, sváko, šak ich mám do vôle božej ze štyroch?

- Ná, ten najstarší lapaj. Spievál, že starý Krihák, mladý Krihák, obidvá sú kmíni. Nehovorél ti, čo som mu zavolál? Nedá si to za zrkallo, ej, veru nedá, stovozových striel…!

- Sváčko, šak já som mu nekázal, darmo mi žalujete. Mali ste ho lapit a vyriadit si to s ním na mieste, ščul je neskoro… A viete doista, že to bol moj syn, nebol to iný, nebolo ich tam snád vác? Šak to mohol byt aj druhý. Prišli ste ščerá akurát z Ameriky, nuž sotvá to rozpoznáte, tú čvargu nezbednú!

- To mi ani nehovor. Dobre som ho poznal po hlase. Zakáž mu to, Jano, lebo druhý ráz by som mu zas já zaspieval, že by na to tak skoro nezabudél.

- Už sa len uspokojte, sváko, já mu to otcovsky pripomenem.

- No, leda tak! Šak sa aj patrí!

Sváko Krihák, ako keď človek dobre zvŕši svoje dielo, oddýchli si, odpľuvli kosierkom a odišli preč.

Keď som sa vrátil z kostola, otec mi robil mravné výčitky. Mal pravdu. Jano Bosák pri tom vyšiel naozaj naboso, lebo nik nezvedel, že aj on spieval.

*

A štedrovečerný spev a vinš mendíkov, obligátny v evanj. rodinách je v tom meste i dnes, akiste čo zbytok kedysi povinovatej koledy udržiavaný. Školský a farský mendík vyberú sa po jednej strane mesta hneď z večera spievať, aby do jedenástej obišli všetky rodiny. Kto mal z mendíkov dobrú „tekvicu,“ ten sa naučil príležitostnému vinšu a vinšoval po predchodiacom odspievaní dvoch veršov z piesne „Kristus, Syn Boží…“ Ten druhý, menej dovednejší už len nôtu ponášal.

A nie všade rovnako vďačne prijímali mendíkov. Boli by sa hnevali a zajtra v kostole im vyčítali, ak by neboli večer prišli, ale toto bola príležitosť, aby cirkevníctvo vyčítalo mendíkom všetky nedôslednosti, ktoré oni popáchali za celý kalendárny rok.

Jednému ten ktorý mendík primálo zvonil, keď mu testinú pochovávali. Postihnutý mendíček si vonku pod nos zahundral:

- Asnaj som jej mal tolko zvonit, aby mu z mŕtvych stala?

Inému zas pesničky v kostole zle vyložil, alebo ťahal mechy na organe, takže tento vše zastal prostred pesničky a nábožné ovečky v kostole prekvapením dvíhali zraky smerom k organom, čo sa to zas deje? Všetky tieto výčitky museli si mendíci pokorne vypočuť a len málokde sa im dostalo ozaj kresťanskej prívetivosti. Vždy sa videlo na nich, že sú nezbedníci, ktorí svoju funkciu nie dosť vážne chápu.

Veru, zavše si ten alebo onen mendík --pravda, za dvermi - odľahčil poznámkou:

- Vidzíš ho, chumaja, šak má dvoch synov, od Nového roku si može dat obidvoch za mendíkov…

V obidva sviatky vianočné, po skončených bohoslužbách smeli si aj mendíci inkasovať „oferu“, ale pekne pred kostolom, do zvláštnej truhličky. Najali si chlapcov, ktorí za nich odzvonili poludnie a oni obidvaja postavili sa pred chrámové dvere, za truhličku a vítali vychodiacich z kostola slovami:

- Prosím ich pekne, keby nám ráčili niečo dat…

Ak niekomu zostal vo vrecku drobný peniaz, dal ho mendíkom, prípadne ešte si na nich utrhol, že dnes málo zvonili do kostola tretí krát. Väčší peniaz málokedy vpadol do truhličky, zato medenákov bolo vždy viac ako treba. Na váhu veľa ich bolo, na chosen primálo.

K vianočným zvláštnostiam patrí aj pečenie oblátok. Napiekol som sa ich, veru dosť u Miša rechtora, správne zvaného Miškom Molnárom, teraz správcom učiteľom štátnej ľud. školy na Prašníku. I keď bol slobodný, i keď sa neskoršie „učlovečiľ‘, lebo ja som sa vyznal nielen v pečení oblátok a „rúrok“, ale aj v zarábaní cesta a na všelijako. Ľahšie je oblátku pri trochu zručnosti upiecť, ako cesto pripraviť, menovite, ak chceme mať oblátky rozličnej chuti. A Mišo furták, ba i jeho panička, figliarka - pri pečení napchávali ma dobrými klobáskami, len aby som čím menej oblátok a „rúrok“ pojedol. Kto zná, ako je to? Oblátok človek vydrží schrumkať za sebou značné množstvo, bez toho, že by si žalúdok obťažil. Bárs teda obťaženému žalúdku možno pomôcť bez lekára, po bankársky tak, že uznáš žalúdok per storno a máš ho v poriadku. A je zaujímavým, že nikdy sme nenapiekli dosť oblátok. Vždy sa toľko papáčov zohnalo do rechtorov, že nám stačili pojesť celé hromady oblátok.

Keď sme boli starší, menovite keď sme sa vrátili z vojny, svätili sme Vianoce „trochu onakvejšie a obťažené žalúdky per storno mazávali u Miša rechtora dobrou slivovicou a „ježiškovým“, ale o tomto radšej nepísať.

Novoročné spomienky

Aj takých je dosť a každý z nás máme ich v zásobe zo svojich detských čias. Mám ich aj ja a po značnom časovom odstupe milo je na ne spomínať. Spomínam napr. ako som pred 28 rokmi prvý raz dostal do ruky zábavné knihy české od prvého svojho učiteľa v ľudovej škole, nebohého už Ernesta Križana, príkladného vlastenca a národovca slovenského, ktorý pre svoje rodoľubstvo musel zutekať s. č. z Vrbového do Ameriky; vyhnal ho Apponyiho povestný školský zákon.

Križan dal mi viazaný ročník humoristického časopisu českého, „Paleček“, ako aj niekoľko českých kalendárov starších ročníkov. Paleček bol vtedy ešte vo veľkom formáte; mňa, malého chlapca, bavili v ňom farárske a cigánske historky, ktorým som sa všetkým naučil naspamäť a veru, aj dnes mnohé z nich viem. Boli to žartovné príbehy, celkom nevinné, ktoré mohli i malé deti nehatene čítať. Dlhšie články v Palečku ma nebavili.

V kalendároch prečítal som niekoľko ráz od A do Z všetko. Nevedel som, že sú i s Palečkom písané po česky. Vo Vrbovom a na celom západnom Slovensku, tesne hraničiacom s Moravou a do vojny najväčším českým mestom, Viedňou, obrátilo sa vždy hodne Čechov. Nárečie toto blíži sa už k dialektu moravských Slovákov, u nás sa v bohoslužebnej reči “říkalo” , ale na Vrbovcoch a v Skalici sa všeobecne ríkalo. Nuž, niet sa čo diviť, že sme ako deti nevedeli rozlišovať správnu slovenčinu od správnej češtiny a tomu je na tých stranách v značnej miere i dnes.

Dakto by nadhodil, že však, keď obsah „Palečka“ a českých kalendárov bol písaný rečou, podobnou „bibličtine“, alebo vôbec bohoslužobnej reči v cirkvi evanjelickej, porovnaním tamtých s touto, ľahko bolo spoznať, že knihy tie sú písané česky. A predsa tomu nebolo ľahko u nás, školských detí. Tak Paleček, ako aj kalendáre boli tlačené latinkou, kdežto Biblia, katechizmus, Spevník, Tranoscius, biblická história a iné knihy náboženské - tlačené boli švabachom, a to takým brčkavým, že dakedy - menovite pri iniciálkach - rozum zastával, že čo má znamenať taká litera. Ale siahnite tamojšiemu ľudu na tieto knihy, skúste ich od neho nejak získať, vykúpiť. On si ich nedá a veru, aj kopaničiarske babky lepšie v nich čítajú pri kahancovom slabom svetle, ako mnohí príslušníci mladších pokolení v knihách a v časopisoch, latinkou tlačených a pri svetle elektrickej lampy.

A tie, „ř,“ „ě“ a podobné české „špeciality“, tie nás nikdy nemrzeli. Načo, prečo? Neprekážali a neprekážajú nám ani dnes v bohoslužobnej reči „biblickej“. A hoci bude celý svet fíkat, my si budeme i naďalej říkat, už či sa to komu páči, alebo nie. To je sila osvedčenej tradície. Treba chápať stanovisko slovenských evanjelikov, pridŕžajúcich sa svojej „bibličtiny“ v bohoslužbách, miesto „reči, v ktorej sa noviny píšu, v ktorej sa vadíme, nadávame si a hrešíme“.

Zábavnú literatúru českú začal som čítať už cele samostatne, ako 7 ročný chlapec. Len dvom slovám som z nej nerozumel, a to „povidlám“ a „šiškám“. O prvom som vedel, že to bude dajaká náplň do cesta a druhé, že to babky zhotovujú zo žihľavy a otrubov a kŕmia tým husi, ale v skutočnosti som nemal možnosti presvedčiť sa, ako vyzerajú tieto čudesné veci. Až keď som bol už na akadémii, domáca pani mi obidve tieto veci prezentovala za veľmi komickou scenériou, ktorej svedkom bol i môj spolužiak, Miloš Lajda, dnes námestný riaditeľ filiálky Národnej banky československej v Mukačeve. Až vtedy som sa presvedčil, že povidlami je náš lekvár a šišky sú šúľance, ktorými v Čechách a na Morave husi kŕmia, a to sa vie, lepšie vykŕmia, ako u nás kukuricou.

Silvestrovský večer odbavuje sa na našich stranách tak, ako Štedrý večer; pravda, pesničky sa spievajú zas pre túto príležitosť, ináč jedlo a vystrojenie hodovného stola je také, ako na Štedrý večer. Pred večerou ide sa do kostola, na závierku starého roku. Vtedy idú aj takzvaní „ročáci,“ ktorí sa po celý rok boja, „aby im kostol nespadol na hlavu“, a preto sa mu vyhýbajú. Na konci kalendárneho roku predsa sa v nich ozve svedomie a idú do kostola, či „vstúpili do duše svojej“ a bolo treba celého roku, aby hľadali tú dierku, cez ktorú potom vstupovali do svojej duše. Pravda, páni farári si nenechajú ujsť tejto príležitosti a zahrmia do duše nezdarným ovečkám - ročákom. Ročáci nič, sedia v kostole, každý na svojom mieste; ten sa usmieva pod fúzy, onen zasa vykrucuje si fúzy, alebo drží bradu podopretú, aby mu, nedajbože, neodletela. Ostatné zbožné ovečky tiež mrkajú na ročákov, lebo ich dobre poznajú, že neradi „zavadzajú v kostole“. Daktorý ročák zabručí si pod fúzy, alebo ku susedovi, aby ho len on počul:

- Veru, to si móhél aj nehát! (rozumej, farár, ktorý práve káže na kancli), šak mu tu miesto zas do roka nezasadnem…!

Za organom, na chórusi robí nezbedy mlaď. Chlapci čachrujú s vrtielkami, orechami, „flintami“, starí ich vše napomenú, aby sa slušne držali a nevyrušovali. Až konečne poriadok zjedná sem tam zablúdilé zaucho medzi pánmi loptošmi. To sa vie, že po chrámovej pobožnosti zasa sa strieľa z kľúčov a kadejakých flínt, ku sláve Hosudarovej. Po večeri nasleduje obligátna hra na vrtielky, dakde, medzi staršími v karty, spravidla však len o orechy. Potom sa ide spať. Na druhý deň, na Nový rok každý sa usiluje dobre začať, aby vraj začínal tak po celý rok. Aj my, ako malí chlapci dávali sme si pozor v tento deň, aby sme dačo nevyviedli, čo by narazilo na trestajúci paragraf nikde nepísanej a nesankcionovanej pedagogiky otcovej. Držali sme sa „na opratách“, ako sa vraví, lebo, veru, „provádécí predpisy“ k otcovej pedagogike boli nebárs akurátne, strohé. Náš otec, takto chronický dobrák, ale keď sa nahneval - volali sme so žalmistom ‚Hory svalte se na nás a pahorkové prikryte nás…“ Vtedy bolo zle „v národe izraelskom“ - ako otec vravieval. - Spravidla nás zavčas rána napomínal, aby sme sa všetci dobre držali, lebo ak by nás mal na Nový rok vylátať, máme smolu po celý rok; biť nás bude po celý rok. Dakedy sme vydržali v bázni božej, inokedy zasa sa prihodilo, že sme nevydržali a potom bol exekvovaný ako obyčajne výprask na južnopolárnu časť našich čackých tiel.

Pred prvým zvonením do kostola rozbehli sme sa deti zavinšovať „ščaslivý nový rok“, najprv susedom, potom príbuzným a známym. Do tretieho zvonenia museli sme byť hotoví s vinšovaním. A ako sme vinšovali:

- Vinšujem vám tento nový rok, aby vám dal Pánboh zdravá, ščastá, hojného božského požehnaná, na statéčku rozmnožení a na dítkách potešení. Chleba, vína, šecko dobré, čo si od milého Pánaboha prajete a po smrti Království nebeské. Amen.

- Pánboh uslyš společne, - odpovedali strýco, alebo tetka, alebo ujec a podarovali vinšovníkov koláčom, buchtou, orechami, alebo ovocím.

Kamkoľvek sa na Nový rok vkročilo, muselo sa zavinšovať vopred „ščaslivý nový rok“. Kto tak neučinil, aj dnes sa považuje za obecného somára, „kerému má učitel vrátit penáze, lebo ho ničomu nenaučil.“

Keď sa dakam prišlo napr. i poobede, teda na Nový rok dva razy, vtedy si niektorý vinšovník aj zafígľoval, asi takto:

- Vinšujem vám Vinšice, Kríž Svätý, Mošovce, Melčice, Bzince, blahoslavené Stráže a nebeský Šaštín. Amen.

Alebo:

- Vinšujem vám tento nastávajíci nový rok, aby vám odpadol z pece bok!

- Společne vinšujeme aj vám, - znela vd’akyplná odpoveď.

Keď sme už boli staršími, vinšovávali sme všelijako. Kde sme videli, že majú detí málo, že by rodinný štandard uniesol ešte dajaký prírastok, tam sme si spravidla prehodili text vinša takto: "... Na statéčku potešení a na dítkách rozmnožení.“ U novomanželov sme vinšovávali obyčajne so želaním „do roka proroka.“ A ako áno, ako nie, - vždy sa vinš splnil a do roka tam mali parobka. Nakoniec stali sme sa obávanými vinšovníkmi. Patričný čeľadný otec sa nám vopred bohato odmenil, len aby sme, preboha, nevinšovali.

U nás na fašiangy a na Veľkú noc

Začneme koncom fašiangov. Za mojich detských čias bývalo obecným zvykom, že vrbovskí mládenci chodili dievčencom „psov viazať.“ To sa vie, že i ja som „viazal“, moji rodní tiež a mládež mužského pohlavia bez ohľadu na to, či nosila ešte rázporok na zadku a z neho visiaci „cumpel“, alebo nie. Keď ktoré chlapča bolo trochu odrastlejšie, nosilo čižmy a smelo sa od rodičovského domu vzdialiť aj ďalej, nuž išlo sa viazať aj na „Dolný koniec“ a stadiaľ zas na „Horný koniec“, alebo do ulíc Otrubnej, či Súkeníckej.

Ako vyzeral pes, ktorého sme chodievali „viazať“?

To by nám najlepšie vysvetlili ujček Pilátéch alebo Fabijánech, lenže obidvoch už kryje dávno chladná zem. Po ujčekovi Fabijánech nezostalo už ani črepa, po Pilátéch azda, akže ich syn ďalej prevádza hrnčiarske remeslo.

Koniec ukážky