Oravské povesti

Janko Oravský

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-103-9 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-104-6 (MOBI)

Do kraja povestí!

Priznám sa! Niet kraja, ktorý by mi bol tak prirástol k srdcu, ako Orava. Prekrásny tento kútik zeme je naozaj mojou láskou! Chceli by ste vedieť, prečo ľúbim Oravu? Príčin je niekoľko! Orava je naozaj krásna! V nej som prežil najkrajšie roky svojho života. Prekrásne spomienky a rodinné zväzky ma viažu k Orave. Ale aj zväzky úprimného priateľstva! Mám rád tých statočných Oravcov!

Kedykoľvek sa mi len naskytne príležitosť, už sa náhlim do kraja rozprávkových krás, kde zo mňa spadnú všetky každodenné starosti, ba, ako sa mi pozdáva, aj mnohé rôčky.

Keď vystúpim v Kraľovanoch z rýchlika a som prinútený čakať na „Orávku“, aby ma odviezla k mojej láske, nikdy si nesťažujem na zlé spojenie, ale rád venujem hodinku prechádzke. V mysli sa mi striedajú obrazy života, aký tu býval kedysi-pred storočiami, ba ešte aj pred 40-50 rokmi.

Malebná kotlina, obkolesená vysokými vrchmi, bola hádam ešte krajšia ako je dnes. Krásne bukové lesy zostupovali až na úpätia vrchov. Dolinou sa ponáhľal čistučký Váh, do ktorého sa vlievala olivovo zelená Orava.

Zájdem si po hradskej, ktorá vedie do Ružomberku, na železný most, odkiaľ tak rád pozorujem boj Oravy s Váhom. Čistučká Orava snaží sa zo všetkých síl očistiť tmavý Váh od jeho kalu. Ale darmo! Orava sa čoskoro vzdáva boja a jej čistučká, zelenkastá voda sa stráca v tmavom Váhu.

V srdci pociťujem akúsi ľútosť. Viem ako by mi ktosi šepkal do ucha: „Hľa, veď aj v ľudskom živote je to tak!

Obrátim sa, aby som už nevidel márny boj. Pohľad do utešenej Kraľovianskej doliny ma uspokojuje. Pozerám na krásny veniec hôr… Stoh, Rozsutec, Osnica… Magura… Zdá sa mi, že ma vítajú! V duši vzniká akýsi nepokoj. Ej, v Kraľovanoch som ešte nie doma! Orava začína pre mňa až za tunelom!

Vraciam sa a myšlienky sú už zase v minulosti!

Veľa, veľa sa v tej kotline zmenilo! Len tie hrejivé slnečné lúče sú v tejto kotline práve tak vzácnymi a zriedkavými hosťami, ako v dobách dávno minulých.

Ktože si vybral toto miesto na založenie ľudskej osady, na ktoré sa slnko príde pozrieť len v najhorúcejších letných mesiacoch a to denne len tak nakrátko?

Bol to šoltýs Kráľ, ktorý si miesto vybral. Po ňom sa dedina menuje: Kraľovany. Keď prišiel začiatkom XVI. storočia so svojimi osadníkmi, veru, že sa nepozeral, či je miesto dosť slnečné. Videl iné výhody pre budúcnosť: dva rieky, po ktorých sa plavia plte, videl rieky a potoky plné rýb. Všade, kam sa len pozrel, bolo nespočetné množstvo krásnych, mohutných bukov. No, aj tej rovinky bolo kúsok.

Šoltýs Kráľ sa v svojom výpočte nezmýlil.

Kraľovany začali rásť, kolíb utešene pribúdalo. Kraľovanci sa naučili dobre obrábať drevo. Ich drevené náčinie sa stalo predmetom obchodu. Ale Kraľovanci boli aj znamenití rybári. Že museli, ako poddaní Oravského hradu, odvádzať do zámku ročne vyše 1200 rýb, to ich nepritislo k zemi, ani vtedy nie, keď na hrade počítali za ryby len hlavátky, pstruhov a lipňov.

V XVI. a XVII. storočí bolo v dedinke živo a veselo, lebo Kraľovany boli colnou stanicou pre tovar, dovážaný plťami. Neprehľadné množstvo pltí pri oboch brehoch Váhu a Oravy tu čakalo na colnú prehliadku, nezriedka aj na väčšiu vodu, aby mohli pokračovať v ceste do Žiliny a ďalej až do Komárna.

A pltníci boli odjakživa chlapi nielen smelí a odvážni, ale aj veselí! Bože dobrý, ako sa zmenil život v tejto kotline, čo len od roku 1899, keď prvý raz vyjachala Orávka z Kráľovian, aby sa prešmykla jaskom pod Hradiskami a náhlila do hornej Oravy! Darmo sa vtedy posmievala posmešná pieseň vláčiku, do ktorého keď nastúpilo v Kraľovanoch dieťa, kým lokálka došla do Dolného Kubína, bol šedivý starec. Lokálka spojila Oravu so svetom. Žiaľ, že musí dnes vyvážať toľké bohatstvo z krásnej Oravy. Ej, je toho dreva primnoho, ktoré musí odvliecť!

Radosť však ísť „motorkou“ hore Oravou! Malebná Kraľovianska dolina, v ktorej povedľa zelenej rieky sa vinie hradská i železnica, mení sa v krásne obrazy ani v kaleidoskope.

Keď motorka vybehne z tesnej doliny a blíži sa k Párnici, vždy si sľubujem: „Až pôjdem budúcne do Oravy, prejdem Kraľoviansku dolinu pešo, ako som to robieval pred rokmi. Ešte raz sa musím nasýtiť jej krásami!“

Ale rôčky sú tu. Preto dolinu prebehnem radšej autom.

Párnický mlyn

Kedykoľvek prídem do Párnice, vždy ma zabolí srdce. Prečo? Príčin je niekoľko, ale prezradím vám len tri!

Smútok sa mi rozleje po duši, keď vidím, ako ubúda párnických drevených domčekov, zaujímavých svedkov slovenského ľudového staviteľstva. Oči mi zvlhnú, keď pozerám, ako prívetiví Párničania pomaly odkladajú starý kroj, ktorý im tak pristane. Z obce mizne výroba dreveného riadu – lyžíc, kolovratov, praslíc, opálok… Hádam, že tieto tri príčiny dostačia, aby ste uverili môjmu smútku pri každej návšteve Párnice.

Keď som v Pámici, vždy zájdem k starému mlynu, aby som sa na vlastné oči presvedčil, či dosiaľ sloji a či už tiež nemusel ustúpiť požiadavkám novej doby.

„Chvalabohu!“ zašepkajú moje pery, keď pozriem na starý mlyn, posledného, hoci aj len nemého svedka veľkej udalosti. Starý mlyn dosiaľ melie, hoci aj na ňom hlodá zub času neúprosne. Viem, že sa rýchle blíži hodina, keď sa jeho staré koleso zastaví navždy! Preč myšlienka! Nie, nechcem stratiť posledného svedka!

Dnes už len sám Pán Boh vie, ako sa menoval mlynár, ktorý si vystaval párnický mlyn. Nevypočítateľné množstvo vody, ktoré za tie dlhé roky prebehlo po mlynskom kolese na vrchnú vodu, odnieslo do zabudnutia nielen mlynárovo priezvisko, lež aj premnohé udalosti, – veselé i smutné, – ktoré sa prihodili v starom mlyne.

Jedna udalosť však nikdy nevymizne z ľudskej pamäti!

Bol sychravý jesenný deň, o aké v Orave nikdy nie je núdza. V párnickom mlyne bolo práce dosť a dosť. Gazdovia poprivážali a poprinášali do mlyna veľa zbožia, aby im ho Ferko zomlel. V mlyne bolo ani v úli. Gazdovia trpezlivo čakali až na nich príde rad. Však nemali napochytro! Všetky poľné práce šťastlivo dokončili a robota okolo gazdovského domu nenáhlila. Však je oravská zima veru dosť dlhá! A v párnickom mlyne sa tak pekne besedovalo!

Veľké mlynské koleso sa pomaly krútilo a udržovalo v pravidelnom chode celé mlynské zloženie. Pravidelný klepot mlyna vyvolával v dušiach párnických gazdov akési príjemné pocity. Prebytočná voda, ktorú mlynár nepustil na mlynské koleso, padala s hukotom do hĺbky, sťa by sa zlostila, že jej silu nechce mlynár využiť.

Pravidelný klepot mlyna a hukot vodopádu miesil sa v lahodnú hudbu, ktorá priťahovala ľudí k sebe.

Ale párnickí gazdovia čakali v mlyne aj z inej, veľmi vážnej príčiny!

V celej obci i na okolí bolo verejným tajomstvom, že párnický mlynár je podšitý lišiak, ktorému nemožno veriť, ani keď sa modlí. Mlynár Ferko vedel pekne rozprávať, vedel sa na každého priateľsky usmiať, vedel podarene zažartovať, ale vedel aj každého poriadne oklamať a ošmeknúť. Pravda, oklamať a ošmeknúť mohol iba toho, kto sa ošudiť dal!

Kto si priniesol do Ferkovho mlyna pekné a čisté žitko a nezostal v mlyne pri mletí, darmo potom nariekal a bedákal! Pekné žito si lišiak mlynár nechal pre seba a zomlel gazdovi kadejaké smeti. Aj tej namletej múky sa gazdovi veľa „rozprášilo“ a „mierka“, ktorú si mlynár vybral za mletie, bola iste priveľká.

A to bola najvážnejšia príčina, prečo každý z gazdov zostal v párnickom mlyne tak dlho, kým mu mlynár zbožie nezomlel.

Gazda, na ktorého prišiel rad, pozeral dobre, aby si mlynár neodsypal zo zbožia väčšiu mierku, než aká mu po práve patrila. Do dreveného mlynského koša zasypal si každý gazda melivo sám, áno, aj sám si priviazal k situ vrece na múku. Každý sa staral, aby aj z otrúb neostalo veľa mlynárovi.

„Radšej celý deň presedieť v mlyne, ako sa dať tým lišiakom mlynárom oklamať!“ – tak uvažovali párnickí gazdovia.

Blížil sa večer…

Do párnického mlyna prišiel staručký žobrák.

„Daj, Bože, šťastia a zdravia! V mene božom prišiel som poprosiť o malú almužnu. Pomodlím sa za duše v očistci!“ – oslovil žobrák príjemným hlasom mlynára.

„Hej, pozrime sa! Boh vie, odkiaľ si prišiel a prečo musíš chodiť o žobráckej palici!… Pracuj a nemusíš žobrať!“ – osopil sa mlynár na starčeka.

„Veru, rád by som pracoval, ale nosím tých krížikov už priveľa na chrbte. Ej, mlynár, nezabúdaj, že almužna bránu do neba odmyká!“

„Ľaľa! Ešteže čo? Takých povaľačov a darmožráčov túla sa teraz na celé húfy. Navninoč by človek vyšiel, keby každého z vás mal obdarovať!“

„Mlynár, v mene božom ťa prosím!“

„V mene božom? Tak čo ti dať? Vieš čo… chachacha… zomeliem ti tvoje zbožie zdarma… chachacha…“

„Žitka nemám… Ale hádam mi títo dobrí ľudkovia po troche darujú!“ riekol žobrák snímajúc z pleca malé vrecúško.

„Ej, dáme! Dáme!“ – zaznelo odrazu z úst párnických gazdov, ktorí hneď začali rozväzovať vrecia. Každý z gazdov vsypal do žobrákovho vrecúška za hrsť obilia.

Párnický mlynár sa pozeral prekvapene na ochotu párnických sedliakov a riekol: „Keď tak, to tak! Párnický mlynár slovo dodrží! Dočkaj, starý, hneď príde na teba rad!“

Mlyn sa zastavil…

Mlynár Ferko uchopil žobrákovo vrecúško so zbožím a už sypal tú trochu žita do dreveného koša.

„Kým sa moje koleso tri razy otočí, sme s tvojím mletím hotoví!“ – riekol posmešne mlynár žobrákovi.

„Dočkaj, mlynár! Musím vám všetkým niečo povedať. Tak moje zrnie zomelieš zadarmo! A ja zase všetku múku, čo jej len namelieš, darujem Párničanom… všetkým, okrem teba!“ – riekol vážne starý žobrák.

„Chachacha… Aký si ty radodajný! Chachacha… aký si ty smiešny!“ – smial sa mlynár.

„Počuli ste? Všetka múka, ktorú mlynár namelie, patrí vám… Párničanom. Dobre sa s ňou podeľte!“

Mlyn začal mlieť…

Však aké prekvapenie! Mlynské koleso odrazu zrýchlilo svoj beh, mlyn mlel tak prudko, až sa triasol v svojich základoch. Žita v drevenom koši neubúdalo. Párnický mlynár nestačil pristavovať vrecia k situ, z ktorého padala taká jemná a bielučká múka, akej mlynár v svojom živote ešte nevidel.

Mlyn mlel a mlel neprestajne…

Kde aké vrece bolo v Párnici, každé sa naplnilo jemnou múkou. V tej trme vrme, ktorá povstala nielen v mlyne, ale aj v celej obci, nik nezbadal, že z párnického mlyna vyšiel starý žobrák a zamieril do prekrásnej zázrivskej doliny.

Pámický mlyn mlel trošku toho žobrákovho obilia celú noc. Párničania ledva stačili múku odnášať!

Keď ráno zakikiríkal na mlynárovom dvore kohút, ruplo čosi v mlyne. Mlyn sa zastavil. A zastavil sa veru na dlho. V Párnici mali v každom dome dosť múky na celý rok a preto nebolo treba chodiť so zbožím do mlyna. Ale mlynár nezaháľal! Hľadal chybu v zložení mlyna a opravoval mlyn až do budúcej jesene.

Hádam viete, kto bol ten starý žobrák, ktorý odmenil statočných Párničanov a potrestal skúpeho párnického mlynára! Párničania vedeli veľmi dobre, že ich navštívil sám Syn Boží!

O Kršej Dore

Nad Kraľovianskou stanicou sa hrdo vypína vrch Šíp, ako by vedel, že je 119 m vysoký a že sa preto môže pozerať na stanicu z výšky 731 metrovej. Koľko vody odtieklo už Oravou a Váhom od tej doby, čo som bol ostatný raz na temeni tohto pyšného vrchu! Pri poslednej návšteve zoznámil som sa tam so staručkým gazdom z dedinôčky Podšíp, ktorá je ukrytá na vrchu. Ej, starček, nikdy na teba nezabudnem, hoci tvoje priezvisko mi už dávno vyšumelo z pamäti! Však je to dvadsať plných rokov, čo sme spolu sedeli na trávnatom hrebeni a pozerali sa na krásnu panorámu Fatranských a Oravsko-liptovských vrchov! Ej, starček, vidím ťa, ako ti chutí fajôčka, dobre napchatá tabakom, ktorý som ti vtedy priniesol. Áno, vidím ťa, keď prižmúrim oči… Už ťa aj počujem!

Rozprávaš mi, koľko rokov si už nebol tam dolu v stankovianskom kostolíku, keďže sa už tvojim starým nohám nechce škriabať do vŕšku. Áno, čujem jasne tvoj hlas, ako sa tešíš na poslednú cestu, aby si si už raz v živote mohol spokojne oddýchnuť – na stankovianskom cmiteri. Tvoju žiadosť Boh už akiste dávno vyplnil. Veď už vtedy, pred dvadsiatimi rokmi, bol si dva razy tak starý ako ja. Ej, starček, pri spomienke na teba ľutujem jednej veci! Ľutujem, že som sa od teba nenaučil rozprávať o Kršej Dore tak, ako si ty o nej rozprával!

Dedinka Podšíp mohla vyrásť na peknú dedinu, keby nebolo bývalo tej naničhodnej strigy. Že nie? Oj, veru hej! Máme tu všetko, vravím všetko, čo potrebuje dedina. Ba, máme viac! Sme Pánu Bohu bližšie, ako tí tam dolu. Len tá striga, tá naničhodná bosorka nám všetko skazila a tak nás začarila, že Podšíp nikdy nebude mať viac domov ako desať.

Ej, mladý pánko, len sa neusmievajú! Veru, že je to tak, ako vravím… Stará striga bola pre nás hotovým nešťastím. Odkiaľ k nám prišla, to im veru neviem povedať. Ale bola tu a narobila nám veľa trápenia. Raz nám počarila všetky huby, čo ich len v hore vyrástlo. Kto len zjedol vtedy dajakú hubu, dostal také bolesti do čriev, že sa zvíjal a po zemi sa váľal. Kto strige priniesol vajcia alebo nejakú kuru, tomu dala vypiť čaj z akýchsi lesných zelín a odrazu mal po bolesti. Ale to by nebolo nič! Človek znesie v živote často krát viac, ako to božie hoviadko.

Horšie, oveľa horšie bolo, ak sa striga začala mstiť na našich kravách. V jednej chalupe si sťažovali, že im kravy doja krvavé mlieko, v druhej, že im prestali žrať. Striga posypala pašu dajakým prachom, od ktorého sa statku stiahol žalúdok. Joj, Bože, vtedy bolo zle-nedobre. A takmer v každej chalupe!

No, kto starej strige prinášal a dával, tomu pomáhala.

Ale boli také roky, že nebolo na rozdávanie. Ale aj vtedy nás striga trápila. Keď už nie inak, tak aspoň tým, že pričarila na Podšíp prudký a studený vietor.

Ej, Bože, bola to sužoba!

Ach, nešťastná Dora, na tej sa najviac pomstila. Dora bola moja rodinka. Vedia, to bolo takto: Mojej starej mamky strinkin brat mal dcéru Doru, dievča smelé a odvážne. Ej, tá sa nebála ničoho! Jej najväčšia radosť bola, ak sa mohla túlať po hore. Poznala kde aký chodníček.

Ako sa stalo, ako nie, ale Dora akosi vysliedila, že stará striga hen tam pomedzi tými skaliskami, ktoré voláme „Deväť kostolov“, zbiera každý deň pred východom slnka rosu. Načo že jej bolo toľko rosy, to vedel iba rohatý, s ktorým iste bola v spojení. No, keď striga raz začala trápiť rodinku, riekla si Dora, že potrápi aj strigu. A to veru nemala robiť! No, ale tvrdohlavé dievča vybehlo zavčasu z domu a požalo všetku trávu, hen tam na tom mieste. Keď stará striga uvidela čo sa robí, hrozne sa rozzúrila a zakliala Kršej Doru na večné časy. Je tam medzi tými skalnými vežami…

Najhoršie je, že Dore dosiaľ nik nevedel pomôcť. Tak sa musí trápiť až do súdneho dňa. Boh nebeský buď jej milostivý!

Dierovská Katka

Veru neviem, koľkokrát ma prevážal starý žaškovský prievozník Sokol cez Oravu. Niekedy býval málovravný, ba až nevrlý, inokedy si rád porozprával. Tvár sa mu však vždy rozjasnila, keď uvidel mojho najúprimnejšieho kamaráta „veľkomožného pána fyzikusa“.

Spomienky letia hlavou...

Cestu z párnickej stanice k žaškovskému prievozu prešli sme s Dr. Ladislavom Nádašim-Jégé za niekoľko málo minút. Na pravom brehu už nás očakával starý prievozník a zďaleka nás vítal. „Sokol, kedyže bude tá hlavátka, na ktorú som vám dal závdavok?“ začal rozhovor Jégé.

„Ej, veru, veľkomožný pán fyzikus, už dávno mohla byť, keby...“ začal zo široka a úctivo starček. Ale vtom sa stará loďka povážlivo nahnula.

„Ej, braček, horúco je, ale okúpať by som sa v Orave predsa len nechcel”, napomenul Jégé prievozníka.

„Nono, báť sa nemusia, keď sú v mojej moci! Ale keby som mal tak raz na loďke toho papľuha, čo mi nasúdil dva týždne áreštu, prisámbohu, že by som ho poriadne okúpal!“

„Vy, taký statočný chlap a namerali vám 14 dní? A za čo?“ – opýtal som sa starého Sokola.

„Začo, začo! Že vraj som vidlicami… Bože, ako by to bol nejaký hriech! Čo som sa tých rýb… a teraz dva celé týždne! Ale keby raz ten papľuh, čo mi ich ...“

„Sokol! Sokol, nože dajte pozor! Veď my sme vám tie dva týždne nenamerali!“ – napomínal Jégé prievozníka.

„Ale čože sa boja, však viem, koho prevážam!“

Vystúpili sme na ľavom brehu a išli do Žaškova za úradnými povinnosťami. Slnko sa už nápadne schyľovalo k obzoru, keď nás starý Sokol prevážal zo žaškovského brehu na párnickú stranu.

„Veľkomožný pán fyzikus, ej veru, že viem o hlavátke. Je ako vŕbový peň. Tú budú len oni papkat!“

„No, a kedyže ju lapíte?”

„Hlavátka bude, prisámbohu, že bude!“

„Braček, to by ste chceli zasa závdavok, čo?“

„No, veľkomožný pán fyzikus, vedia… však sa už veľa rokov poznáme… nemusí to byť, ale…

„Dobrým dobre! Ale bude predsa len lepšie, keď ten závdavok dám!“

A Jégé vtlačil starému Sokolovi niekoľko korún do tvrdej dlane. Viem, že nepamätal, koľkokrát už závdavok dal…

„Sokol, ako je to v Dierovej? Koľkokrát ste mi prisľúbili, že mi to porozprávate?“ – prihovoril som sa k prievozníkovi odmeňujúc ho za prevezenie.

„Ej, mladý pánko, načo že by im to bolo, keby to vedeli! Ešte by ma opísali v „Orave“!

A predsa sa mi raz podarilo, že mi starý prievozník rozprával o Dierovej. Ale kamarát Jégé nikdy nejedol hlavátku, ktorú z Oravy vytiahol starý žaškovský prievozník Sokol.

Anglický spisovateľ John Ruskin napísal o práci: „Ak je vám práca hlavnou a mzda vedľajšou vecou, potom je vaším pánom a jej tvorca – Boh. Ale ak je vám práca vedľajšou a mzda hlavnou vecou, potom ste otrokmi mzdy a jej tvorcu – diabla, a to najpodlejšieho a najposlednejšieho zo všetkých diablov“.

Na dierovskom majeri bola práca životom.

Keď kohút zobúdzal na dvore hydinu, vstávala aj čeliadka, aby sa v mene božom poctivo a svedomite chopila každodennej práce, ktorej bolo vždy dosť na poliach a lúkach, v hore i vo dvore, v maštali i v stodole. Spievajúc sa išlo do práce, spievajúc sa išlo z práce. Aj pri ťažkej robote zaznievali veselé piesne.

Na dierovskom majeri vládla spokojnosť.

Katka, jediná dcérka majiteľa majera, bola zlaté dievča. Prežila už desať dlhých oravských zím, ale písať a čítať nevedela. Načo by jej to bolo? Veď ani vznešená dcéra uhorského miestopalatína Alžbeta Coborová, žena všemocného pána Juraja Thurzu, nebola vycvičená v týchto vedomostiach a predsa len bola výborná gazdiná a dobre spravovala rozsiahle majetky trenčianske i oravské.

Zdalo sa, že z Katky bude raz dobrá a svedomitá gazdiná. Vedela už mnohé domáce práce, nielen v kuchyni a izbe, ale aj vo dvore. Jej najväčšou radosťou bolo kŕmiť hydinu. To bolo džavotu, keď dievča vyšlo na dvor a začalo sypať zrno!

Katka bolo dievča dobrosrdečné.

Keď sa išla pozrieť na pole alebo na lúku, nikdy nezabudla na ľud pracujúci v potu tvári. Nikdy nešla s prázdnymi rukami. Ak nemala iné, niesla aspoň krčah s chladným medokýšom zo studienky v brehu pod majerom. Na dierovskom majeri plynul život celkom pravidelne. Katku milovali nielen rodičia, ale aj čeliadka.

Zdalo sa, že moc strigy, ktorá robila toľké starosti ľudu v Podšípe, nesiaha až na dierovský majer, lebo celé roky nebolo nič badať a ani len počuť. Keď si ľudia rozprávali, že stará striga lieta v noci na sv. Luciu na metle, pán majera sa usmieval. Ale čím menej veril v striginu moc gazda, tým viac verila v bosorkinu moc čeliadka. Ak niekoho z čeľadi trápila nejaká choroba, zabehol potajomky za starou strigou na Šíp. Ale beda, ak sa o takej návšteve dozvedel pán majera! Inak bol človek celkom dobrý, na ktorého si čeľaď nemohla sťažovať, ale vedel sa veľmi nahnevať, keď sa dozvedel o takej návšteve u starej strigy.

Tak asi vzniklo nepriateľstvo strigy k dierovskému majeru!

Od tej doby, čo sa začalo gazdovať na dierovskom majeri, platil nepísaný zákon, že na sv. Jakuba – 25. júla – „musia už stáť kríže na poli“. Ale toho roku nebolo na žatvu ešte ani pomyslenie, hoci bolo po jakubskom jarmoku vo Veličnej už niekoľko dní. Dážď sa lial a lial neprestajne už týždne. Zbožie poľahlo, „ani čo by sa boli psi po ňom povláčili“. Darmo potešovala čeliadka mrzutého gazdu porekadlami: „Lepšia je kosenica ako trhanica!“ a „Lepšia je poľahlina ako zbiernina“!

Ale konečne predsa len slnko prervalo chmáry, usmialo sa na kraj, vysušilo zem a umožnilo započať žatvu. Nastala pilná práca. A práve tento čas pilnej žatvy si vybrala stará striga na svoju pomstu.

Koniec ukážky