Rozprávky z ríše kráľa hôr

Viera Markovičová-Záturecká

Obálka: Gustáv Mallý – Tatranská krajina, 20. storočie, 1. polovica, 1940 okolo, Slovenská národná galéria, SNG, O 2314, zdroj

Vytvorené v programe Canva

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-113-8 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-114-5 (MOBI)

Princ Hrdoš a obor Gerlach

Kde bolo, tam bolo, v krajine pod nebotyčnými vrchmi vládol kedysi kráľ Ľudovít so svojou manželkou Milotou. Ich život bol šťastný a panovanie požehnané, lebo ríšu kráľa Ľudovíta obdaril Pán Boh krásou a bohatstvom ako máloktorú inú. Mala husté hory aj úrodné roviny, mala doly na zlato i striebro aj liečivé pramene proti zlým chorobám. Obyvatelia tejto krajiny boli pracovití a veselí. A keď sa kráľovským manželom narodil syn, zdalo sa, že miera ich šťastia bude doplnená.

Ale beda, nestalo sa tak! Lebo ich syn, princ Hrdoš, im robil veľké starosti. Aký bol silný a odvážny, taký bol aj zlostný, pyšný a hlavatý. Rodičov ani učiteľov nepočúval a najradšej iba ničil a kynožil, čo mu prišlo pod ruky. Učiť sa vôbec nechcel a kráľ Ľudovít sa začal obávať, ako raz odovzdá vládu do rúk takého nástupcu.

Keď si už nik nevedel s ním rady, prišla kráľovnej Milote na um dobrá myšlienka.

„Dajme ho na výchovu k nášmu vernému strážcovi Gerlachovi,“ navrhla. „Toho sa bude báť.“

Gerlach bol mohutný obor. Chránil so svojimi bratmi hranice ríše kráľa Ľudovíta pred nepriateľským kráľom víchrov, ktorý by si rád bol podmanil jeho krajinu. Niekoľko ráz sa už pokúsil kráľ víchrov vniknúť do krajiny, ale obri svojimi mocnými chrbtami zadržali zúrivé vojsko nepriateľov.

Kráľ so svojou družinou a s princom Hrdošom sa vydali na cestu k najväčšiemu z týchto obrov, ku Gerlachovi.

Ako obyčajne, práve fajčil a hlavu mal celú zahalenú dymom. Keď prehovoril, zdalo sa, že hrmí, a kde stúpil, tam skaly pukali.

„Počuj, mocný a verný Gerlach, priviedol som ti svojho syna na výchovu,“ povedal kráľ, „lebo nechce nikoho počúvať, ani sa učiť, ako by sa na princa patrilo.“

„Dobre,“ zahrmel Gerlach. „Naučím ho prácam tvojho ľudu, aby mu bol dobrým vladárom. Naučím ho poslúchať, aby vedel dobre rozkazovať.“

Princ Hrdoš len spurne mlčal. Keď s obrom osameli, vyviedol ho Gerlach na bralo, ukázal mu stádo kamzíkov a zahučal:

„Tieto kamzíky mi budeš celý deň pásť a večer ich napojíš v mojich ľadových bystrinách.“

Obor odišiel strážiť hranice a zanechal princa samotného. Keď sa večer vracal domov, vbehli mu do cesty splašené kamzíky.

Jeden kríval, druhý krvácal z boka a tretí dokonával s prestrelenou hruďou. Obor tušil, čo sa asi stalo.

„Ako si to pásol moje kamzíky?“ zreval na princa.

„Takto,“ uškrnul sa Hrdoš. „Kto by tam stál pri tých rohatých potvorách? Sú dobré len na to, aby ich rohy zdobili steny môjho poľovníckeho zámku.“

Obor uvidel na zemi najkrajšie kamzíky zo svojho stáda. Všetky boli trafené princovými šípmi.

A nahneval sa strašne a bol by princa tam azda ovalil svojím kyjakom, nech sa včas nespamätá.

„Máš šťastie, že si z kráľovskej krvi, ktorej sa dotknúť nesmiem,“ zafučal zlosťou. „Ale svoje kamzíky pomstím.“

Tu sa Gerlach obrátil k horám a zavolal: „Hej, moje medvede a ostrovidy, hej, moje orly a jastraby, zbehnite a zleťte do dolín na princove majetky a nasýťte sa!“

Ako búrka bežali z hôr dravé zvieratá a zo skál znášali sa ako mračná draví vtáci na statok a hydinu princa Hrdoša a tak všetko vykynožili, že po nich zostali len chlpy, perie a krvavé stopy.

Princ Hrdoš mykol plecom a pomyslel si: „Však mi to moji poddaní nahradia. Keď sa vrátim, uložím vyššie dane.“

Na druhý deň zaviedol obor princa do svojej záhrady.

„Pozri,“ zahrmel, „tu rastú moje kvety, plesnivce, enciány a skalné ruže. Tam dolu zas vidíš brusnice a čučoriedky. Dávno nepršalo a moje rastliny potrebujú vlahu. Vezmi túto krhlu, dones si vody z mojich plies a polej do večera moje kvety aj ovocie.“

S tým obor odišiel strážiť hranice.

Ked sa večer vrátil domov, boli najkrajšie plesnivce odtrhnuté, čučoriedky obraté a celá záhrada podupaná.

„Nuž takto si ty opatroval moju záhradu?“ vybuchol v hneve obor.

„Áno,“ odvetil princ, posmešne si pohvizdujúc. „Kto by sa tam papral so zelinou. Plesnivce mám tu za klobúkom a čučoriedky v žalúdku. Všetko ostatné som podupal, keď mi to nebolo treba.“

Obor sa rozľútil a zaburácal ako hrom:

„Máš šťastie, že si z kráľovskej krvi. Nemôžem sa ťa dotknúť. Ale za škodu, ktorú si mi spôsobil, potrescem ťa na tvojom majetku.“

Tu Gerlach ušúľal na jednom zo svojich snehových polí ohromnú snehovú guľu a spustil ju dolu vrchom, rovno na princov poľovnícky zámok. Snehová lavína zasypala zámok a v okolí všetko pomrzlo.

Princ zaťal zuby a premýšľal, čo by Gerlachovi vyviedol, aby sa mu pomstil.

Na tretí deň povedal mu obor:

„Dnes mám ťažkú robotu, lebo kráľ vetrov zhromaždil veľké vojsko, ktoré vedie jeho vojvodca Uragán. Chce vpadnúť do krajiny tvojho otca a spustošiť ju. Uvaríš mi výdatnú večeru, aby som sa posilnil na dnešnú noc, keď začne Uragán útočiť. Tu vidíš môj kotol. Stúpa z neho ustavične para, lebo je plný vriacej vody. Pod kotol musíš dobre prikladať, aby oheň nevyhasol. A navaríš mi na večeru žulových halušiek. Ale aby boli mäkké, keď sa vrátim.“

A obor odišiel strážiť hranice.

Za ten čas zlý princ vyhútal, ako by sa obrovi pomstil. Na kraj misy mu nakládol dobre na mäkko uvarených žulových halušiek, doprostred položil tvrdé, neuvarené kusy žuly.

Obor prišiel večer ustatý domov. Tešil sa, že ho princ tentoraz počúvol a že večera bude dobrá, ako sa mu zdalo z prvého hltu. S chuťou si nabral po druhý raz do úst. Ale beda! Na neuvarených kusoch žuly uprostred misy si vylomil tri zuby!

Zareval bolesťou, až sa hora lámala a vypľul vylomené zuby. Vodopád tmavej krvi pustil sa mu z úst. Tu vzal nazlostený Gerlach misu s neuvarenými žulovými haluškami a vysypal ich na zem.

Obrove halušky – žulové balvany – rútili sa dolu vrchom, dolu dolinou a mliaždili ľudí, čo im prišli do cesty, borili chalupy, ba rozrumili aj celé dediny.

Princ Hrdoš tam stál, zanovito hľadiac na pohromu, ktorú zavinil svojím zlomyselným žartom. Vtedy obrátil sa k nemu obor a zarachotil naňho ako hrom:

Koniec ukážky