Horymír

Ladislav Nádaši-Jégé

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-129-9 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-130-5 (MOBI)

1

Udalosť, o ktorej budem rozprávať, prihodila sa v Čechách pred tisíc rokmi za panovania kniežaťa Kresomysla.

V letné popoludnie sa zhovárali v sade roľníka Radošu dvaja chlapci: jedenásťročný Oleša a trinásťročný Ľubor. Boli to hodní, urastení chlapíci, bystrých očí a vrtkých pohybov. Oleša ležal pod košatou jabloňou a obhrýzal nezrelé jablko, ako to robievajú i dnešní ľudkovia toho veku. Ľubor poskakoval pred ním a točiac prakom nad hlavou, hádzal z neho skalkami za strakami, ktoré, pravdaže, nikdy netrafil.

— Počuješ, Oleša, tvoj dedko ťa klame; nikdy som nepočul, že by kačka mala strieborné nohy, — hovoril Ľubor.

— Môj dedko nikdy neklame, aby si to vedel! Čo on hovorí, to je svätá pravda, vieš! — priečil sa Oleša, kývajúc hlavou.

— No, čo kto povie, ale kačku so striebornými nohami som nikdy nevidel.

— Čo ako je, či si videl, či nie, ale keď to dedko povedal, tak je to isté. Vieš, čo povedal ešte dedko?

— Čože povedal? — spýtal sa zvedavo Ľubor, zastanúc pred Olešom.

— Povedal, že keď bol zbrojnošom u otca nášho pána Horymíra, bojoval i v mnohých cudzích krajinách a zhováral sa i s Nemcami a Poliakmi, a nielen s Čechmi, vieš. A keď mu niekto z nich povedal, že luže, nuž sa s ním bil, a že vždy on vyhral. A keď vyhral, musel mať pravdu, lebo pán boh len tomu dá vyhrať, kto má pravdu. Nuž tak. Vidíš, že i ja mám pravdu, lebo len to hovorím, čo povedal i dedko, — riekol Oleša a díval sa víťazne na Ľubora.

Ľubor krútil hlavou, ale nevedel, čo odpovedať, lebo ťažko sa je stavať proti pánu bohu. Chvíľku mlčal.

— Nuž, keď je už tak, nuž je tak. A kdeže videl kačky so striebornými nohami?

Oleša vstal a chytiac Ľubora za ruku, viedol ho ku stodole, obďaleč stojacej.

— Pozri, vidíš tam tie hory, vidíš ich? — ukazoval prstom na ďaleké vrchy.

— No pravdaže, vidím, veď som nie slepý.

— A vidíš v nich i tie biele, strmé skaly?

Ľubor sa smial.

— Ty chumaj, a čože mi to ukazuješ, veď je to Kamenné mlieko! To ja poznám lepšie ako ty.

— Oho, lepšie nie ako ja. Bol si tam? — spýtal sa Oleša vyzývavo.

— Nebol. A ty si bol?

— Ani ja som nebol.

— No vidíš, a ako môžeš povedať, že ich lepšie poznáš, keď si tam nebol?

— Lebo mi dedko o nich rozprával, že je tam jazierko a v ňom sa kúpu kačky so striebornými nohami, vieš?

— Hm, ale ja viem, kadiaľ treba ta ísť, hm, — odvetil víťazne Ľubor. V tom prechádzal neďaleko nich chlap s volmi, zapriahnutými do vŕzgajúceho voza. Ľubor vložil kúsok suchej hrudy do praku a vyhodil ju do vola, ktorý sa strhol.

— Aj, vy potvory, čože hádžete do toho dobytka? — zvolal chlap a pobral sa s bičom za chlapcami.

Pravda, kým chlap urobil jeden skok, urobili oni i desať a ušli mu ani vtáci.

Keď chlap videl, že ich nedobehne, vyhrážal sa im päsťou a kričal, že im kosti poláme, lebo že ich pozná.

Ľubor naoko bil Olešu, kričiaceho, ani keby mu naozaj kožu dral.

— No, len ho dobre, len ho cvič! — zakričal chlap a odišiel spokojne nazad k volom.

Chlapci sa mu smiali.

— Ty, Ľubor, poznáš naozaj cestu ku Kamennému mlieku? — spýtal sa Oleša, keď sa upokojili.

— Poznám, keď ti hovorím.

Chvíľku mlčali a dívali sa jeden na druhého, ani keby sa očami zhovárali.

— Poďme ta! — zvolali obidvaja naraz.

I dohovorili sa, že pôjdu. Obidvaja si ukradnú doma kus chleba a slaniny a Ľubor vezme i bratov zaverák a zíduc sa ráno za východu slnca pri stodole, pôjdu.

— Do večera sa vrátime; ojojój, ako nič, — riekol Oleša.

— Ja tiež myslím, že sa vrátime, lebo môj otec povedal, že ku Kamennému mlieku je pre pešieho chlapa deň cesty. No a keď chlap potrebuje deň, my to prebehneme za pol dňa.

— Pravdaže, i skorej. Veď pozri, či nás ten chlap vládal dohoniť? Ani reči o tom. Veď taký chlap ide tak-tak, ani medveď, — ukazoval Oleša posmešne, ako kráča dorastený chlap, podkľakujúc.

Druhé ráno bolo krásne; slnce, vychádzajúce spoza vrchov, ani keby pozlacovalo celú širokú rovinu s mnohými na nej roztratenými stromami a kríkmi, ktoré prechádzali v husté lesy.

Chlapci sa ráno zišli pri stodole; každý mal batôžok s potravinami.

— Tu si, Oleša? — zvolal Ľubor, zazrúc ho.

— Tu. Ale počuješ, Ľubor, neviem, ako sa nám bude vodiť, lebo keď som vyšiel zo dverí chalupy, videl som kavku na hruške a tak čudne sa dívala na mňa a kvákala. I mačka ma prebehla, keď som bral slaninu.

— Nič sa nám nestane, neboj sa. Ja som sa díval cez škáru stodoly a videl som škriatka, ktorý veselo poskakoval a kýval mi hlavou.

— Hej, ale môj otec hovorí, že škriatok robí iba posmech z človeka.

— No a či si sa pomodlil ráno? Ja som sa hej, a to je hlavná vec, — mienil Ľubor.

— A či som sa! Až tri razy, ešte ležiac na prípecku, lebo sa mi tak nechcelo vstať. Radšej som sa pomodlil, aby som si mohol ešte poležať.

— No, poďme teraz, — riekol Ľubor.

Poobzerajúc sa, či ich niekto nevidí, vyšli spoza stodoly na lúku a utekali ňou, aby sa čím skorej dostali za stromy a kríky, ktoré vo veľkom kruhu vrúbili zasiate polia okolo dediny.

Cesta sa im chytro míňala, kým vládali utekať; ale keď trochu ustali, posadali si pod strom a trochu sa zhovárajúc, trochu si ujedajúc, zadriemali, lebo neboli zvyknutí tak včas vstávať. Slnce už stálo vysoko, keď sa zobudili. Strhli sa, že tak zaspali, a nehľadiac na úpek, išli rezko ďalej. Pravdaže, nevydržali dlho vykračovať v takej horúčave, a preto si radšej zasa zajedli a zaspali. Po hodnej chvíli sa prebrali a šli ďalej, zhovárajúc sa o tom, čo ozaj robia teraz ich rodičia a bratia. Najskorej ich hľadajú.

— Keby sme tak teraz prišli domov, dostali by sme poriadne; nemyslíš, Oleša? — spýtal sa Ľubor.

— Veru, hádam. Len kedy prídeme nazad? Pozri, hory sú ďaleko, ani do večera ta nedôjdeme a dnes sa už nevrátime. Bolo by najlepšie, keby sme išli domov a šli druhý raz, — riekol Oleša trochu plačlivo.

— Čože, azda sa bojíš? — posmieval sa mu Ľubor. — Vytrepať nás doma tak či tak vytrepú. Len poďme, aspoň dostaneme neskoršie.

— A ty sa nebojíš v noci v hore? Veď tam máta. A potom sú tam i divé zvery. Juj, ja sa bojím!

— Mátať máta všade. Hovoria, že i v sakristii sedáva vše mních bez hlavy. A čo, zverov sa nebojím: vyškriabeme sa na strom. Ja som už mnoho ráz nocoval vonku pri koňoch, a nikdy sa mi nič nestalo.

— No, ja nedbám, ale ak sa nám niečo stane, poviem na teba, že si nechcel ísť domov.

— Pre mňa povedz, čo chceš.

Už sa zmrákalo, keď prišli do hory. Biele kamene sa im zdali teraz tak blízko, prebleskovali tôňou, že kráčali rovno k nim. Mali pocit, že sa im bude istejšie nocovať pod tými bralami. A nebolo veru celkom bezpečne medzi vysokánskymi starými jedľami a smrekmi. Vše šumel vietor v ich korunách, vše sa ozývali kadejaké zvuky vtáčie a iných zverov, či bližšie, či obďaleč. Držali sa za ruky a tak kráčali húšťavou, pričom im konáre udierali do tváre a ostré býlie a tŕnie zadrapovalo lykové návleky a krpčeky na nohách. Modlili sa, aby čím skorej vyšiel mesiačik, aby videli, čo sa robí okolo nich, lebo takto strachom zmierali, že naraz len vpadnú rovno medveďovi alebo vlkovi do pazúrov.

A mesiac pomaly i vyšiel. Ale nemali z neho mnoho potešenia, lebo keď osvetľoval stromy a konáre, zdalo sa im, že sa spomedzi nich kadejaké strašidlá škľabia na nich. Nikdy sa toľko nenaľakali v celom svojom živote ako teraz. Vedeli všelijaké zariekania mátoh a niektoré modlitby; tie všetky odrecitovali, aby sa im nič nestalo.

Napokon prišli ku Kamennému mlieku. Boli to vysoké-vysoké skaliská, rozpraskané, s hlbšími a plytkejšími priehlbinami, osvetlené belasým svetlom mesiaca a odrážajúce sa silne od tmavých lesov.

— Chvalabohu, keď sme len tu! — vzdychol si Ľubor.

Ustrašený Oleša nepovedal ani slova, len sa túlil k Ľuborovi, držiac ho za rukáv.

— Ja by som tak spal, — povedal napokon.

— A nie si hladný?

Veru na jedlo ani nepomyslel.

— Pozriže, čo sa tam díva na nás? — zvolal Oleša vystrašene, ukazujúc na svetlú škvrnu s čiernymi, sťa oči, bodkami na nej.

Ľubor sa podíval i videl, že je to len zhluk kvetov, kníšuci sa vo vetríčku.

— A koľko iskier poletuje, tu musí byť niekde oheň.

Mladý rytier sa zasmial.