Medzi dvomi vekmi

Ján Smatana

Obálka: Pohľad na Dolný Kubín, 1. polovica 20. storočia, 1924 (zdroj)

Vytvorené v programe Canva (www.canva.com).

V texte boli vykonané minimálne úpravy.

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-121-3 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-122-0 (MOBI)

Predhovor

Dovršujúc siedmu desiatku svojho veku a majúc za sebou minulosť plnú ruchu, dejov vlastného života i osudných premien v našej vlasti, zacítil som v srdci živú potrebu spomínať o tom písaným slovom. Za mladších rokov býval som verejne činným politicky, a potom literárne; stýkal som sa s ľuďmi, ktorí po čase hrali znamenitejšiu úlohu v dejinách našej vlasti. Moje spomienky budú vrhať svetlo i na záujmy širšej verejnosti.

Ale predovšetkým chcem sladko spomínať na to, čo radostne i bolestne napĺňalo môj život: tešiť sa sám vo veku stareckom živým ruchom minulosti, mladého i mužného môjho veku, potešovať iných tiež poviedkami mnohej skúsenosti, i poúčať mladšie pokolenie, uvažujúc o behu sveta po svojom. Podám obraz svojej duše, názorne popisujúc, čo ma viedlo a nútilo konať tak, ako som konal, poháňaný vpred na cestách života tajomnou silou Božou. Videl som veľké poníženie svojho národa, dožil sa tiež jeho oslobodenia, ktoré nám všetkým pripadalo ako skvelý sen duše. Avšak vývoj vecí čo nevidieť začal budiť vo mne obavy o ďalšiu budúcnosť.

Nech sa však hocičo deje, viem, že sa musím uspokojiť vysokým riadením osudu, ktorý sa nemazná s našincom, ale často tvrdo švihá, nútiac nás hľadať cestu k ctnosti. Hriešnym vzplanutím jedných Boh trestá a tiež napráva hriechy iných, v dobrom i v zlom nepozorovane nás vedie k tomu, čo uzdravuje sebectvo tvorov vyššou pravdou a býva najprimeranejšie blahu i spáse všetkých nás.

Prvá časť

1.Moje detstvo vo Veličnej, prvé začiatky vzdelania.

Narodil som sa vo Veličnej na Orave 24. novembra roku 1867. Keď mi išlo na tretí rok, vypukla medzi Pruskom a Francúzskom vojna, ktorá dopomohla Nemcom na vrchol ich moci a slávy. S nimi súčasne Maďari v Uhrách dosiahli neúmerne veľké panstvo nad ostatnými národmi, žijúcimi spolu s nimi v tomto štátnom zväzku na Dunaji. Pod ich mocou a slávou plynul potom môj život celých päťdesiat rokov v radosti i v utrpení a hneď od prvého môjho mládenectva odbojne proti ich hegemónii.

Po spomenutej vojne vypukla u nás cholera. Otec zaviezol ma na bričke do D. Kubína k svojim rodičom, kde som bol niekoľko týždňov. Tetka Žofia, jeho mladšia slobodná sestra, ušila mi vrecúško z plátna, naplnila rôznymi ostro čpejúcimi koreninami, gáfrom a čiernym korením a zavesila mi ho na krk: malo to slúžiť na ochranu proti nákaze cholery, ktorá sa povážlivo šírila. Toto je moja prvá spomienka z detstva.

Čoskoro nato, keď som sa vrátil domov, prišiel k nám istého dňa môj bratanec, syn matkinej sestry, o niekoľko rokov starší odo mňa: mal v ruke kušu, vystrúhanú zo šindľa, a viedol ma strieľať vrabce. Zašli sme na námestie, kde stojí veľká budova Oravského panstva a pred ktorou bola kvetinová záhradka: na plote záhrady sedeli vrabce, do ktorých ma nechal bratanec na moje potešenie vystreliť.

Oprel mi o plece kušu a učil ma, ako mieriť i spustiť kohútik.

Ale vedľa záhradky pred bránou budovy stáli dvaja chlapci nadlesníka, ktorý mal tu svoje obydlie, a zvedavo pozorovali výsledok nášho lovu. Vystrelený šíp z kuše letel však chybne, mimo vrabcov a zabodol sa ostrým klincom do líca jedného z oných chlapcov nadlesníka. Ten sa dal do kriku a plaču, bratanec však nestratil duchaprítomnosť a rýchle priskočiac k nemu, vytrhol strelu z krvácajúcej rany, pojal ma chvatom za ruku a bežali sme spolu, čo nohy stačili, ukryť sa za humnom vo dvore jeho rodičov. Vec však nemala vážnejšie následky, urovnali ju rodičia ako skutok detí, nezodpovedných ešte za svoje počínanie.

Z môjho bratanca stal sa po čase veľký nimród. Po päťdesiatich rokoch načrtol som malú poviedočku „Medveď“, v ktorej som ho mal na očiach, avšak v inej dobrodružnej príhode, ktorú som s ním zažil na spoločnom love. Jeho poľovnícka vášeň sa potom osudne zakončila: už v pokročilom veku, ako župný úradník a otec početnej rodiny, raz na väčšom love nešťastnou náhodou zastrelil druha lovca; a potom mu navždy prešla chuť od poľovačiek, keď prežil trampotné chvíle súdneho vyšetrovania a výčitiek svedomia.

Išlo mi na piaty rok, keď ma raz vzala matka so sebou na slávny pohreb šľachtičnej zo susednej dediny Revišného. Na cintoríne, motajúc sa medzi národom, odtrhol som si z kra stolistú ružu a priniesol som ju domov. Stará pestúnka ma však nastrašila, aby som ju hneď zaniesol naspäť a hodil na hrob, kde som ju odtrhol, lebo v noci ma príde mátať kostlivec z tohto hrobu. V nerozumnej poverčivosti myslela to vážne. Avšak ja som ju neposlúchol z detského vzdoru i strachu, lebo už nastával večer. Ale poplašné myšlienky nedali mi pokoj. V noci som mal horúčkovitú halucináciu: vytrhnúc sa z prvého sna, videl som pri posteli veľkého čierneho psa, ktorý mi hľadel hrozivo do očú. Ale psa sme doma nemali – bol to obraz detskej fantázie, predráždenej strachom. Tento prípad svojho života spracoval som neskoršie v poviedke „Ruža“.

Môj otec bol rodák z Dolného Kubína, župného sídla Oravy, z popredného meštianskeho domu. Priženil sa do Veličnej, kde mala matka po rodičoch pekné gazdovstvo. Avšak tu sme žili len niekoľko rokov a potom sme sa presťahovali do Kubína, kde si otec zachoval svoju domovskú príslušnosť. Tam u svojho otca vyučil sa mäsiarskemu remeslu, ktoré bolo v našom rode dedičné. Vo Veličnej gazdoval na matkinom statku, z ktorého musel vyplatiť jej dve sestry, na čo dostal od otca peniaze. Keď prišiel do Kubína, vykonával tu na svoju ruku mäsiarsku živnosť, ktorá lepšie zodpovedala jeho živej povahe a bodrému a vznetlivému duchu. Po ňom mal som v krvi živú vznetlivosť, po matke hĺbku citu; matka bola veľmi starostlivá o svoje dietky a bola i vernou otcovou pomocníčkou v hospodárstve a v remesle. Po otcovi mal som tiež niektorý sklon k rozkošníctvu, ale životný zápas, utrpenie a živý cit povinnosti postupne v mojej duši ustálili lepšiu mieru s odriekaním.

Matkin dedo privandroval do Veličnej odkiaľsi z Braniborska ako farbiar plátna. Župný úrad, dbajúc o zveľadenie tohto remesla v našom kraji, išiel mu poruke: Oravské panstvo, dedič Thurzov, dalo mu pozemok, na ktorom postavil farbiarsku dielňu a po čase i murovaný poschodový dom s priečelím na námestie, vynikajúci medzi drevenými sedliackymi chalupami vo Veličnej. Vzmáhajúc sa remeslom, prikúpil ešte susedov dom so spoločným dvorom, i mnohé role od gazdov, čo vyšli na mizinu. Avšak v treťom pokolení jeho rod už nemal mužského potomka na vykonávanie zdedenej živnosti. Za môjho detstva dielňa bola už spustnutá, strecha nad farbiarňou deravá a železné kruhy v hradách bývali mojej detskej mysli tajomnou záhadou: akému cieľu mohli kedysi slúžiť?

Ale vtedy remeslá v našom kraji boli vôbec na úpadku pre konkurenciu vyspelejšieho továrenského priemyslu v západnej Európe, keď novostavané železnice uľahčili dopravu výrobkov z ďalekých krajín a znížili jej cenu. ,

Vo Veličnej kvitli v tom čase dva liehovary, ktoré začali byť v našich krajoch hlavným priemyslom na veľkú mravnú i hmotnú škodu ľudu. Gazdovia začali sadiť mnoho zemiakov a židia, ktorí sa vrhli ponajviac na túto živnosť za podpory a priazne maďarskej vlády, pálili z nich lieh. Liehovarníci výpalkami zemiakov vykrmovali voly a vrážali železnicou do Viedne alebo do priemyselných stredísk Sliezska. V našich krajoch množili sa krčmy, a napospol v židovských rukách: sedliaci mnoho pili, prepijali i dedičné role a skupovali ich židia. Bohatli z neresti ľudu. Len po čase obrátila sa kocka, keď sa ľud spamätal a začal zasa prichádzať k rozumu: a vysťahovalectvo, uvoľnené do Ameriky, kopaním uhlia dávalo upadajúcemu národu možnosť zarobiť si tam zlato, ktorým vykúpili naspäť role zo židovských rúk a navyše i od zemanov. V tom čase, keď prekvitalo liehovarníctvo, bol aj v nepatrnej dedinke Medzihradnom pri Kubíne liehovar a tri židovské krčmy: dnes niet po nich am stopy...

Veličná, zvaná tiež Veľká Ves, bývala za dávnejších čias župným sídlom Oravy. Keď sa roku 1683 vojsko poľského kráľa Sobieskeho vracalo od Viedne po slávnom víťazstve nad Turkami pluk Litovcov zrazil sa v Orave s kurucmi Tökölyho, ktorý bol spojencom Turkov. Obyvateľstvo župy, vtedy napospol luteránske, držalo s Tökölym, a preto Sobieskeho vojsko z pomsty vypálilo viac než dvadsať obcí na území Oravy. I Veličná celá zhorela do tla, pričom zhorel aj župný archív a sídlo župy potom preložili do Dolného Kubína. Táto obec po vystavaní hradskej medzi Krakovom a Prešporkom, vedúcej aj cez Kubín, stala sa vhodnejším strediskom Oravskej župy. Veličná klesla na úroveň okolitých dedín, nad ktorými však vyniká bohatstvom svojich lesov a rolí a dodnes si zachováva hodnosť mestečka. Inteligentnou triedou obyvateľstva boli dvaja kňazi a učitelia, nadlesník oravského panstva a k tomu niekoľko židov so svojou zvláštnou vzdelanosťou. Ostatok boli sedliaci, ako na dedinách.

Starý „ratúz“ na námestí obce svedčil o jej dávnejšej sláve: rozsiahla budova s murovaným prízemkom, prostriedkom mohutného sklepenia voľný priechod, kde o trhoch predávali kupci súkno a plátno. Zvonku z oboch strán niekoľko skliepkov. Horne drevené poschodie s nahnitými doskami a hradami bolo obľúbeným miestom pre šarapaty hrajúcich sa detí. Vedľa „ratúzu“ na trávniku stával štíhly pilier, kresaný z pieskovca – starodávny pranier so železnými kruhmi na spútanie hlavy, rúk a nôh previnilcových – pamiatka to dávnej vladárskej župnej moci i s trestným právom v starodávnom sídle. Ako decku býval mi tiež záhadou so svojou zastaralou účelnosťou.

Keď som mal päť rokov, poslali ma rodičia do školy ešte pred časom, aby som sa vraj naučil aspoň sedieť. Ale práve toto mi prišlo veľmi ťažko: podchvíľou pýtal som sa na dvor, vidiac, že staručký šedivý učiteľ aj iným dovoľoval vychádzať. Matka mi ušila kapsičku zo zrebného plátna s popruhom na prevesenie cez plece, v ktorej som si nosil šlabikár s bridlicovou tabuľkou. Keď som ju raz zabudol doma, poslala za mnou mladšieho brata s kapsičkou do školy; ten pri modlitbe pred vyučovaním vysadol si hore na lavicu chrbtom k učiteľovi, lebo chcel vidieť ostatných žiakov za sebou, modliacich sa stojačky. Staručký učiteľ poslal ho potom vľúdne domov. Krotké učiteľove spôsoby robili na mňa dojem rýdzej dobroty, len náuka, ktorú nám deťom vštepoval do hlavy, zdala sa mi hrozne úmorná. Ale keď za väčšiu samopaš trestal žiaka, pričom starší mocný chlapec lieskovicou šľahal previnilca, ležiaceho na lavici, tu jeho moc vnukala mi náležitú úctu s bojazlivosťou pred jeho úradným výkonom.

v druhom školskom roku raz večer v zime chystali sa moji rodičia do Kubína na divadelné predstavenie ochotníkov a na tanečnú zábavu. Na dvore stáli kone, zapriahnuté do saní; a ja v izbe sám za stolom pri matnom svetle lojovej sviečky, ktorej knôt som občas odstrihával nožnicami s dutinkou, musel som sa trápne učiť úlohu z katechizmu. Náuka tejto knižky bola nad môj pochop, jej nepochopiteľné náboženské základy doliehali na moju detskú myseľ ako mora; najradšej by som bol išiel s rodičmi na zábavu do Rubína, ale matka sladkými sľubmi tíšila moje závistné túžby. Bolo mi do plaču nad neradostným údelom a len včasný spánok ma zdravo upokojil. To bola najtrápnejšia hodinka mojej žiackej disciplíny. Avšak s bolesťami prebíjame sa k náuke!

V nedeľu ma matka brávala so sebou do Božieho chrámu. Nádhera budovy, kázeň malého, tučného prepošta pred zamlklým poslucháčstvom, jeho usmievavá tvár ako slniečko, na prsiach ozdobná zlatá reťaz s krížom, pôsobili tajomne na moju detskú dušu. Pozlátená socha Umučenia Pána pred kostolom a iné ozdoby obostierali v mojich očiach tieto miesta posvätnou gloriolou. Niekedy po litániách ma matka viedla na poklonu k tomuto kňazovi, ktorý bol jej krstným otcom. Neskoršie sa stal kanonikom v Spišskom Podhradí, lebo obetoval, ako môj otec hovorieval, značnejšiu sumu na volebné ciele vládnej strany na sneme do rúk županových, ktorý ho na túto hodnosť odporúčal biskupovi. Kňazský stav bol mojej matke ideálom životného povolania, ktoré oplývalo všetkými krásami a pohodlím sveta s mnohými dôchodkami, požívalo úctu ľudu, a toho by bola dožičila svojmu milému synáčikovi. Na jej žiadosť som neskoršie vstúpil do kňazského seminára v Spišskom Podhradí. Ale onedlho umrela a ja som nevytrval na tej začatej ceste života až do konca. Moje ideály ma viedli inde: aby som hľadal cieľ života s búrlivejšou činnosťou, očistu s väčším utrpením; stal som sa horlivcom za slobodu národa, i kňazom Apolónovým.

2. Môj dedko v Kubíne. Učiteľ Tholt. Básnik Matúška.

Keď mi išlo na ôsmy rok, rodičia sa presťahovali z Veličnej do Kubína, kde žila otcova početná a zámožná rodina. Dedko s babičkou boli už na výmenku a pri nich žil len najmladší syn. Dvaja starší synovia i mladšia dcéra, všetci slobodní do konca života, oddelili sa už od deda a v spoločnej domácnosti gazdovali pre seba. Môj otec prevzal mäsiarsku živnosť, ktorú do tých čias viedol po dedovi starší brat, ale teraz venoval sa s mnohou čeľaďou výlučne rozsiahlemu gazdovstvu. Môjmu otcovi viac vyhovovalo živšie remeslo, neustály styk s ľuďmi, vždy inými, pri nakupovaní dobytka, zamestnanie, pri ktorom sa mu v rukách viac obracali peniaze. I priateľskú spoločnosť miloval a občas družné posedenie pri víne. Do svojho remesla sa dobre rozumel a práce sa neštítil; len v protivenstve nemal náležitej vytrvalosti, keď sa mu nedarilo smelé počínanie: z úmorného trudu a pokušenia rád preskočil na ľahšiu koľaj, i vášňou sa dal ľahko strhnúť. Mal nadmieru bystrého ducha, iskrenné oči a výrečný jazyk s častými rečníckymi zvratmi.

K presťahovaniu z Veličnej do Kubína viedla ho i nádej, že tu svoje deti ľahšie uvedie do života: keďže starnúci bratia nezakladali rodinu, bola nádej uchytiť sa na ich podieloch dedením po celej rodine. Ale tieto predčasné myšlienky viedli ho ešte väčšmi k ľahkovážnemu počínaniu, do strát a nakoniec i do záhuby.

Jeho otec, môj ded, býval iný muž: tvrdá povaha s rozvážnejšími náhľadmi na život. Prišiel z Rajca pri Žiline ako mäsiarsky pomocník a preto ho okolitý národ nazýval i Žilincom. Svoju živnosť začal skoro bez haliera a prvé hoviadka do remesla kupoval často na dlh, ale tvŕdza života upevňovala jeho usilovného ducha. Súc katolík, oženil sa s chudobnou luteránkou z miestnej rodiny, kde bolo v dome mnoho dcér; keď sa tie povydavali, ded sa hneď našiel uprostred rozvetveného príbuzenstva, čo mu bolo na prospech v jeho remesle. Väčšina obyvateľstva v D. Kubíne bola evanjelická, tí mu zo svojej stránky žičili kvôli žene; lebo evanjelici, súc menšinou, ostrovčekom v mori okolných katolíkov, dosiaľ tu držia spolu medzi sebou ako židia. Ded potom, vzmáhajúc sa vynachádzavosťou a usilovnosťou, vyrástol medzi nimi na prvého občana, vynikajúceho majetnosťou.

Inak v našej obci obe náboženstvá nažívali svorne, hoci hlbšie pod povrchom bývala ukrytá niektorá stranícka zášť. My deti, prostoreké medzi sebou, nadávali sme si niekedy pri hre do „katolíkov-psíkov“ a „luteránov-baranov“ alebo ešte neomalenejšie, ale to nenarúšalo mier, iba ak ducha vzpružovalo. Evanjelická menšina v župe vyznačovala sa v politickom živote väčšou agilnosťou a v remeslách i v hospodárstve pokrokovejším počínaním. Katolíci pri horlivejšom klerikálnom zmýšľaní boli v národnom živote ľahostajnejší. Ale v obci evanjelická väčšina rada si postavila v čelo i katolíka, najmä pri miešanom manželstve: tak sa lepšie vyrovnávali protivy a celok nadobúdal rovnováhu s väčšou objektívnosťou v náhľadoch a konaní.

Môj ded sa očividne v obci vzmáhal a starí mäsiari museli pri ňom zavrieť jatky. Keď mu v deťoch dorástla pomoc v dome, vzal do prenájmu i miestny hostinec Oravského panstva. Za uhorskej revolúcie, keď ruské vojsko roku 1849 tiahlo Oravou na pomoc cisárovi, v Kubíne malo trvale väčšiu posádku, a tu dedovi nastali zlaté časy, lebo v hostinci mával na byte i na strave dôstojníkov, ktorí mu platili zlatom. V krčme pre pospolitý národ, v prízemí, pilo mužstvo a najmä kozáci za zvučných spevov bavievali sa často tancom. Ded postupne nakúpil rolí od skrachovaných občanov, potom postavil viac murovaných poschodových domov, ktoré výhodne dával do prenájmu; lebo po revolúcii sa u nás s nemeckým režimom za ministra Bacha, namnožilo cudzie úradníctvo na úkor domácej šľachty a byty sa pre nich v župnom sídle veľmi hľadali. Úradníci, šľachtici predtým, zvyčajne dochádzali do Kubína zo svojich kúrií v okolitých dedinách na bričkách.

Ded zbohatol a keď mu umrela prvá manželka, vzal si druhú zo zemianskej rodiny vo Vyšnom Kubíne, susednej to dediny, kde všetci občania boli šľachtici, hoci žili celkom po sedliacky. Podnes sami orú, i hnoj vozia na pole a len krojom sa líšia od sedliakov. Je to pozostatok z feudálnych čias, keď bojovníci dostávali za vojenské služby od kráľov donácie; a z jedného rodu po čase vzrástla ľudnatá osada. Dnes sú už premiešaní s obyvateľstvom sedliackeho pôvodu, ale zachovávajú stavovskú hrdosť, hoci politické výsady už dávno stratili s pokročilejšími časmi, a podnes lipnú s nezvyčajnou láskou k Maďarom, predtým panujúcej rase v Uhrách. Z tejto obce zo šľachtického zemianskeho rodu pochádzal aj slovenský básnik Hviezdoslav.

Môj dedo s rozmnoženým bohatstvom začal sa aj duchom dvíhať k vyšším stavom. Syna, ktorého mal s touto druhou ženou, šľachtičnou a tiež luteránkou, nevzal už k sebe na remeslo, ale dal ho na právnické štúdium. Ostatní synovia museli pomáhať v dome pri remesle a gazdovstve: tento syn, panskejšie vychovaný, stal sa potom hlavným slúžnym, a na tento úrad stará župa vymenúvala len šľachticov.

Koniec ukážky