Vianočná koleda

Charles Dickens

Pôvodné vydanie: Vianočná pieseň v próse. Vianočná báj s duchmi. Preklad Ondrej Kalina (1907) . V texte boli vykonané minimálne gramatické úpravy so snahou zachovať pôvodné znenie textu.

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-115-2 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-116-9 (MOBI)

Predhovor.

V tejto malej knižočke usilujem sa vzbudiť ducha idei, ktorá nemá uviesť čitateľov mojich do rozporu s nimi samými, s okolím a dobou, alebo so mnou. Nech straší ich príbytky príjemne, a nikto nech si nežiada zažehnávať ju!

I.Marleyho duch

Začnem s tým, že Marley bol mŕtvy. O tom nemôže byť nijakej pochybnosti. Protokol o jeho pohrebe podpísaný bol kňazom, kostolníkom, obhliadačom mŕtvol a predným trúchliacim. Podpísal ho Scrooge, a meno Scroogeovo platilo na burze, kdekoľvek ho napísal vlastnoručne.

Starý Marley bol taký mŕtvy, ako klinec vo dverách.

Dávajte dobrý pozor! Nemienim tým povedať, že klinec vo dverách mojím vedomím má na sebe niečo zvláštne mŕtveho. Z mojej strany bol by som náchylný považovať klinec v rakve za najmŕtvejší kus železného výrobku v priemysle. Ale múdrosť našich predkov spočíva v podobenstvách, a moje neposvätné ruky nebudú toho rušiť, lebo inak beda vlasti. Preto dovolíte mi opakovať s dôrazom, že Marley bol mŕtvy, ako klinec vo dverách.

Scrooge vedel, že bol mŕtvy? Ovšemže vedel. Ako by to bolo inak možné? Scrooge a on boli obchodní spoločníci, sám neviem, od koľkých rokov. Scrooge bol jediným vykonávateľom jeho závetu, jeho jediným správcom, jeho jediným dedičom a univerzálnym nápadníkom, jeho jediným priateľom a jediným trúchliacim. A práve Scrooge nebol tak strašne dojatý smutnou udalosťou, že by nebol býval výtečným obchodníkom v deň pohrebu a nebol ho slávil s nepochybným zmyslom pre zisk.

Spomienka pohrebu Marleyovho privádza ma naspäť k tomu, kde som započal. Teda o tom niet pochybnosti, že Marley bol mŕtvy. Toto musí byť pochopené dokonale, lebo inak nebude nič zázračného na povesti, ktorú mienim rozprávať Keby sme neboli úplne presvedčení, že otec Hamletov umrel prv, než začína sa hra, nebolo by viac pozoruhodného na jeho nočných potulkách pri východnom vetre po vlastných hradbách, ako na ktoromkoľvek pánovi prostredného veku, ktorý po súmraku náhle vyjde na prechádzku na vzdušné miesto, povedzme na príklad do cmitera sv. Pavla, aby doslovne prekvapil svojho slaboduchého syna.

Scrooge nedal vymazať meno starého Marleya. Po rokoch nad dverami skladu stálo: Scrooge a Marley. Firma bola známa ako Scrooge a Marley. Niekedy ľudia, ktorí neznali okolností, menovali ho Scrooge, a niekedy Marley, on však ohlasoval sa na obe mená. Jemu to bolo jedno.

Ó, bola to ruka tvrdej pästi na pokladoch, ten Scrooge, stískajúci, zdierajúci, zhrabujúci, skupujúci, zhrňujúci, lakomý, starý hriešnik! Tvrdý a ostrý, ako kremeň, z ktorého ešte žiadna oceľ nevykresala šľachetného ohňa; uzavretý, spokojný so sebou a sám pre seba, ako ustrica. Jeho vnútorným chladom stuhli črty jeho tvári, priostril sa jeho končitý nos, zvraštili líca, strnul jeho krok; oči jeho stali sa červenými, tenké rty modrými a jeho chripiaci hlas vyznieval úlisne. Studený mráz kryl jeho hlavu, jeho obočie i strnisko brady. Vždy nosil so sebou svoju nízku teplotu; chladil svoju pisáreň v kanikule, a na Vianoce neoteplil sa o jediný stupeň.

Zovňajšie teplo a chlad málo účinkovali na Scroogea. Nezahriala ho horúčosť, zimné počasie nemrazilo. Vietor nebol ostrejší než on, padajúci sneh nebol väčšmi upriamený na svoj cieľ, šľahajúci dážď menej prístupný prosbe. Zlé počasie nebolo v stave dôjsť mu do živého. Najväčší dážď, sneh, ľadovec alebo krúpy mohli sa chlúbiť, že ho prevyšujú len v jedinom ohľade: často štedro sypali, ale Scrooge neurobil toho nikdy.

Jakživ nikto nestretol sa s ním na ulici, aby mu riekol s vľúdnym pohľadom: „Môj milý Scrooge, ako sa máte? Kedyže ma navštívite?“ Žobrák neprosil ho, aby mu udelil maličkosť; decko nespýtalo sa ho, koľko je hodín; mužský alebo ženská jakživ nedopytovali sa od Scroogea na cestu, vedúcu tam alebo inam. Áno, zdalo sa, že znajú ho i psi slepcov, a keď videli, že blíži sa k nim, ťahali svojich majiteľov do dier a pod brány; tam krútili chvostami, ako by chceli riecť: „Nijaké oči nie sú také dobré, ako oči zlostné, temný pane!“

Ale čo bolo Scroogeovi po tom? To sa mu práve ľúbilo: kráčať vopred svojou cestou tesnými chodníkmi žitia, vystríhajúc každý ľudský cit k odmeranej vzdialenosti, – to bolo pre Scroogea tým, čo chytrák zovie orieškami.

Jedného dňa – z najlepších v roku, na Štedrý večer– starý Scrooge sedel pri práci v svojej pisárni. Počasie bolo chladné, mrazivé, ostré: všade hmlisto: a on slyšal, ako ľudia chodili hore – dolu po dvore, supiac a hádžuc rukami cez prsia, dupotajúc nohami na dláždení, aby sa zohriali. Na vežových hodinách odbili ešte len tri, ale bolo už úplne tma. Celý deň nebolo vidno a v oknách susedných pisární sliepňali svetlá, ako rudé škvrny na hustom, hnedom vzduchu. Hmla tisla sa do každej škáry a kľúčovej dierky, a bola vonku taká hustá, že ačkolvek dvor bol veľmi úzky, domy naproti zdali sa púhymi mátohami. Vidiac to kalné mračno, padajúce nadol, všetko zatemňujúce, človek by si bol myslel, že príroda býva celkom na blízku a varí vo velkých rozmeroch.

Dvere na Scroogeovej pisárni boli otvorené, aby nemusel z očí spúšťať svojho sluhu, ktorý vedľa v pošrnúrnej, malej komôrke, druhu vodných nádržiek, prepisoval listy. U Scroogea bol veľmi malý ohník, ale u sluhu bol ešte o toľko menší, že zdal sa byť jediným uhlíkom. Ale nemohol priložiť naň, lebo Scrooge bednu s uhlím mával vo svojej miestnosti; a zakaždým, keď pomocník prichádzal dnu s varechou, pán nemeškal riecť, že budú sa musieť rozísť. Preto sluha zakrútil sa do svojho bieleho šálu a hľadel sa zohriať pri svetle, ktoré úsilie však nedarilo sa mu, poneváč nebol človek silnej obraznosti.

„Veselé Vianoce, strýčko! Boh vás živ!“ zaznel radostný hlas. Bol to hlas Scroogeovho synovca, ktorý vbehol k nemu tak rýchlo, že pozdrav bol prvým oznámením jeho príchodu.

„Ach!“ riekol Scrooge, „hlúposti!“

Rýchlou chôdzou na mraze a v hmle tak sa zahrial synovec Scroogeov, že celý bol v ohni; tvár jeho bola červená a krásna; oči sa mu svietili a dych jeho sa paril.

„Vianoce sú hlúposť, strýčko?“ riekol Scroogeov synovec. „Domnievam sa, že to nemyslíte vážne.“

„Celkom vážne“, riekol Scrooge. „Veselé Vianoce! Akým právom môžeš ty byť veselý? Akú rozumnú príčinu máš k tomu? Si dosť chudobný.“

„Nuž“, odvetil synovec veselo, „a akým právom môžete vy byť zamračený? Akú rozumnú príčinu máte k mrzutosti? Ste predsa dosť bohatý.“

Scrooge, nemajúc lepšej odpovede pohotovej v tom okamžiku, riekol zase: „Ach!“ a dodal k tomu: „Hlúposti!“

„Nebuďte podivín, strýčko!“ riekol synovec.

„Ako môžem byť inakší“, odvetil strýc, „keď žijem v takomto svete bláznov? Veselé Vianoce! Daj mne pokoj s tvojimi veselými Vianocami. Čím sú iným pre teba Vianoce, ako dobou všelijakých výdavkov bez peňazí; dňom, kde stávaš sa o rok starším, ale ani o hodinu bohatším; dobou, kde uzavieraš účty v svojich knihách, ale na každej položke skrze celých dvanásť mesiacov ukazujú sa ti straty? Keby sa dialo po mojej vôli“, riekol Scrooge rozhorčene, „každý blázon, ktorý behá sem a tam s „veselými Vianocami“ na jazyku, musel by byť uvarený vo vlastnom puddingu a pochovaný s kolíkom smrekovým v srdci. Nech som dobrý!“

„Strýčko!“ riekol s výčitkou synovec.

„Synovče!“ odvetí strýc mračne, „osláv ty Vianoce svojím spôsobom a mňa nechaj ich sláviť po svojom.“

„Sláviť!“ riekol Scroogeov synovec. „Ale vy ich tu nebudete sláviť.“

„Ponechaj to len na mňa“, riekol Scrooge. „Nech ti ony poslúžia k dobrému! Už dosiaľ ti poslúžili k mnohému dobru.“

„Ovšem viem, že jesto mnoho vecí, z ktorých som mohol mať úžitok, a nemal som ho z nich“, odvetil synovec, „medziiným sú to Vianoce. Ale to je isté, že keď nastala doba Vianoc – odhliadnuc od úcty, povinnej k ich svätému menu a pôvodu, možno-li odhliadať od niečoho, čo náleží k nim – považoval som ich vždycky za dobu dobrú; za dobu láskavú, zmierlivú, milosrdnú a radostnú; za jedinú dobu, ktorú znám z kalendára celého roku, keď mužskí i ženské jednomyseľne s ochotou otvárajú uzavreté srdcia svoje a hľadia na nižších, ako by oni boli vskutku spolucestujúci k hrobu a nie iný druh tvorov, ktorí idú inou cestou. A preto, strýčko, trebárs mi to nenahnalo do vrecka ani kúštiček zlata alebo striebra, predsa verím, že mi poslúžilo k dobrému, a bude mi to slúžiť k dobru. I vravím teda: Boh im žehnaj!“

Pomocník v nádržke mimovoľne prejavil hlučnú pochvalu. Ale nahliadnuc naskutku nenáležitosť toho, naprával oheň a zahasil poslednú slabú iskričku navždy.

„Ozvite sa vy mne ešte raz“, riekol Scrooge, „a budete sláviť svoje Vianoce so stratou svojho postavenia! Tys‘ mne veľmi mohutný rečník, synku“, doložil, obrátiac sa k synovcovi. „Divím sa, že si sa nedostal do parlamentu.“

„Nehnevajte sa, strýčko. Príďte k nám zajtra na obed.“

Scrooge riekol, aby mu šiel s tým… – áno, skutočne to riekol. A užil celého výrazu, rieknuc, že by ho chcel vidieť tam prv.

„Ale prečo?“ zvolal Scroogeov synovec. „Prečo?“

„Načo si sa oženil?“ riekol Scrooge.

„Poneváč som sa zamiloval.“

„Poneváč si sa zamiloval!“ zamrmlal Scrooge, ako by to jediné na svete bolo ešte smiešnejšie, než veselé Vianoce. „S Pánom Bohom!“

„Nuž, strýčko, veď ani predtým nikdy ste ma nenavštívili. Prečo by to malo byt teraz príčinou, aby ste neprišli ku mne?“

„S Pánom Bohom!“ riekol Scrooge.

„Nepotrebujem ničoho od vás, nežiadam od vás ničoho, prečo by sme nemohli byť priateľmi?“

„S Pánom Bohom!“ riekol Scrooge.

„Je mi srdečne ľúto, keď vidím, že ste takí tvrdohlaví. Medzi nami nikdy nebolo hádky, ktorú by som bol ja zavinil. Ale tento pokus urobil som z úcty k Vianociam, i chcem do konca zachovať svoju vianočnú náladu. Teda veselé Vianoce, strýčko!“

„S Pánom Bohom!“ riekol Scrooge.

„A veselý Nový rok!“

„S Pánom Bohom!“ riekol Scrooge

Vzdor tomu synovec jeho opustil izbu bez zlého slova. Pri vonkajších dverách zastal, aby pozdravom dnešného dňa uctil pomocníka, ktorý pri všetkej svojej chladnosti predsa bol teplejší, nežli Scrooge, lebo odpovedal mu srdečne.

„Toto je tiež jeden z tých“, zabručal Scrooge, ktorý ho počul: „môj pomocník, s pätnásť šilingami na týždeň, so ženou a rodinou, hovorí o veselých Vianociach. Pôjdem do Bedlamu.“

Tento blázon, dľa slov Scroogeových, medzi tým, čo otvoril dvere synovcovi, vpustil dnu dve iné osoby. Oba boli statní páni, úhľadného zovňajšku, a teraz stáli s klobúkmi v rukách v Scroogeovej pisárni. V rukách držali knihy a papiere a ukláňali sa mu.

„Scrooge a Marley, nemýlim sa“, riekol jeden z pánov, hľadiac na listinu. „Mám česť hovoriť s pánom Scroogeom, alebo s pánom Marleyom?“

„Pán Marley umrel pred siedmimi rokmi“, odvetil Scrooge. „Práve dnes je tomu sedem rokov, čo umrel.“

„Nepochybujeme, že jeho žijúci spoločník bude zrovna taký veľkodušný, ako on býval“, riekol pán, podávajúc svoju poverovaciu listinu.

Mal on i pravdu, lebo oni boli dve príbuzné duše. Pri osudnom slove „veľkodušný“ Scrooge sa zamračil, potriasol hlavou a vrátil listinu.

„V tento slávnostný výročný deň, pane Scrooge“, riekol pán, berúc do ruky pero, „je viac nežli obyčajne žiadúce, aby sme sa aspoň trochu postarali o chudobných a opustených, ktorí mnoho trpia v tomto čase. Mnohým tisícom nedostáva sa najpotrebnejších vecí, státisícom nedostáva sa najmenšieho pohodlia, pane.“

„Nemáme žalárov?“ spýtal sa Scrooge.

„Prebytkom“, riekol pán, skladajúc opäť pero.

„A pracovní obecných?“ pýtal sa Scrooge. „Stoja ony ešte?“

„Stoja. Avšak“, odvetil pán, „želal by som si, keby som mohol povedať, že ich niet.“

„Stupy a zákony o chudobe sú ale dosiaľ v platnosti?“ riekol Scrooge.

„A pracujú veľmi usilovne, pane.“

„Ó, dľa toho, čo ste prv povedali, obával som sa, že ich snáď niečo zastavilo v ich užitočnom behu“, riekol Scrooge. „Tomu som veľmi rád, že to viem.“

„V tom presvedčení, že ony sotva poskytnú kresťanskej útechy duši alebo telu bedače“, odvetil pán, „dalo sa nás niekoľko na to, aby sme usporiadali zbierku nakúpiť trochu jedla, nápoja a ohrevu pre chudobných. Volíme túto dobu, poneváč je ona menovite dobou, kde nedostatok živo cítime, a hojnosť potešuje čo máme napísať pod vaše meno?“

„Nič!“ odvetil Scrooge.

„Želáte si, aby ste neboli menovaný?“

„Želám si, aby ste ma nechali samotného“, odpovedal Scrooge. „Poneváč sa pýtate, pánovia, čoho si želám, to je moja odpoveď. Ja sám neveselievam sa na Vianoce, i nemôžem si robiť výdavky, aby sa veselil záhaľčivý národ. Prispievam na udržovanie spomenutých ústavov, a tie nás stoja dosť: komu sa zle vedie, môže ísť ta.“

„Mnohí nemôžu ísť a mnohí by radšej umreli.“

„Keby radšej umreli“, riekol Scrooge, „nebolo by zle, keby umreli a umenšili prílišnú ľudnatosť. Ostatne, odpusťte, o tom viem málo.“

„Ale mali by ste vedieť“, poznamenal pán.

„To sa mňa netýka“, odvetil Scrooge. „Človeku stačí, keď rozumie svojej veci a nemieša sa do záležitostí cudzích. S vlastnými mám dosť zaneprázdnenia. S Bohom, páni!“

Vidiac jasne, že ďalšie pokusy v tejto veci boli márne, páni odišli. Scrooge dal sa znovu do práce s povýšenou mienkou o samom sebe a s jasnejšou náladou, nežli obyčajne.

„Boh pozdrav, dobrý pane, vás, a nadeľ radosťou!“,

Scrooge pochytil lineár s takou prudkosťou, že spevák plný strachu utiekol, zanechajúc kľúčovú dierku hmle a ešte viac príbuznému mrazu.

„Tuším, zajtra celý deň chcete mať voľno?•“ riekol Scrooge.

„Jestli dovolíte, pane.“

Sluha usmial sa krotko.

Sluha poznamenal, že je to len raz v roku.

„Kto ste vy?“

„Môžem.“