Thierry Lentz

NAPOLEON

generál, mýtus, štátnik

Sto otázok a odpovedí

Z francúzštiny preložil

Oliver Zajac

Elektronická kniha

Thierry Lentz

Napoleon: generál, mýtus, štátnik

Sto otázok a odpovedí

© Éditions la Boétie, 2013

© Éditions Tallandier, 2017 and 2019

This edition is published by arrangement with Éditions Tallandier in conjunction with its duly appointed agent Books And More Agency #BAM, Paris, France. All rights reserved.

Slovak edition © Vydavateľstvo MAMAŠ 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-8268-090-7

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2023

Predslov

Napoleon Bonaparte patrí medzi najobľúbenejšie historické postavy a to, hoci to môže znieť prekvapujúco, nielen vo Francúzsku, ale v celej Európe. Bez ohľadu na to, či je jeho meno oslavované alebo hanené, nikdy nebýva opomenuté. Napriek nesmierne bohatej vydavateľskej činnosti a istému historiografickému oživeniu odkedy prevzal kormidlo napoleonského výskumu francúzsky historik Jean Tulard, ešte stále je jeho obraz do značnej miery pokrivený. Ideologicky neutrálne a poctivým historickým výskumom podložené znalosti o jeho vláde a úspechoch prenikajú k širokej verejnosti len veľmi pomaly a ešte pomalšie modifikujú zaužívaný obraz „priemerného Napoleona“, ktorý je syntézou epiky, legiend, nadšenia, nenávisti, anachronizmov a reálnych historických reflexií. Napoleon by však mal byť študovaný rovnako ako antika, Ľudovít XIV. alebo akékoľvek iné obdobie. Neprepadať vášňam, ale chladne zvažovať myšlienky a slová. Samozrejme, ako vyhlásil slávny francúzsky historik François Furet, zvedavosť a slobodná snaha o poznanie minulosti naďalej ostávajú privilégiom historika – ako profesionálneho, tak aj amatérskeho.

Ľudia – a ja nie som výnimkou – si kladú tisíce otázok o Napoleonovi. V predkladanej knihe odpovedám na sto z nich, pričom ich výber nie je náhodný. Cieľom je ukázať aktuálny horizont napoleonského výskumu. Nakoľko sa nedívam na Napoleona ani infantilne, ani militantne, ani zahanbujúco, pokúsim sa, aby bol text neemotívny, rigorózny a historicky verný. No a tam, kde to bude vhodné, tak napokon aj radostný.

1

Kto boli Napoleonovi rodičia?

Napoleon bol synom Charlesa Marie Bonaparte (1746 – 1785) a jeho manželky Marie Letizie Ramolino (1750 – 1836). Charles sprvoti bojoval po boku Pascala Paoliho, lídra hnutia za korzickú nezávislosť, ale neskôr sa rozhodol využiť šancu prejsť na francúzsku stranu. Ambiciózny muž s obchodným duchom a právnym vzdelaním, ktorý sa narodil do rodiny s pôvodom kdesi v Toskánsku, ale už od 15. storočia pevne spojenej s ostrovom Korzika, bol vďaka tomu francúzskymi autoritami považovaný za pravého šľachtica s vyše dve storočia starým rodokmeňom. Tento status mu pochopiteľne priniesol obrovské množstvo privilégií, počínajúc zásadnou možnosťou integrácie do francúzskej vysokej spoločnosti. Ako právnik a neskôr asesor na kráľovskom súde v Ajacciu dokázal využiť svoju pozíciu a získať rôzne finančné odmeny, dotácie na poľnohospodárske projekty, či štipendiá na štúdium pre svoje deti. Vo všetkých funkciách, ktoré zastával, sa prejavil ako schopný človek a dobrý vyjednávač, vďaka čomu bol zvolený do Rady dvanástich šľachticov, ktorá bola poradným orgánom guvernéra Korziky. V roku 1778 bol na audiencii vo Versailles ako člen kolektívnej delegácie predstavený Ľudovítovi XVI.

V prvý júnový deň roku 1764 sa oženil s krásnou Máriou Letiziou Ramolino, ktorá mu porodila dvanásť detí, z ktorých osem uniklo vtedajšej vysokej dojčenskej úmrtnosti: Joseph (1768), Napoleon (1769), Lucien (1775), Maria-Anna, známa ako „Élisa“ (1777), Louis (1778), Marie Paulette, známa ako „Pauline“ (1780), Marie-Annonciade, známa ako „Caroline“ (1782) a Jérôme (1784). Jeden z nich sa mal v budúcnosti stať cisárom a štyria kráľmi, resp. kráľovnami a ostatní sa museli „uspokojiť“ s kniežacími titulmi.

Charles zomrel v pomerne mladom veku, už ako tridsaťdeväťročný, na následky žalúdočnej choroby. Rozprávkový osud svojich detí si tak už nestihol naplno vychutnať. Aj preto si história zapamätala najmä rolu, ktorú zohrala jeho vdova, odvážna matka, ktorá s autoritou a legendárnym zmyslom pre šetrnosť a hospodárnosť dokázala zabezpečiť všetky svoje deti. V tejto úlohe jej pomáhali najmä dvaja najstarší synovia, obzvlášť Napoleon, ktorý sa sťa tútor ujal Louisa a prísne dohliadal aj na výchovu svojich sestier.

2

Bol Napoleon Francúz?

Spochybňovanie Napoleonovej národnosti má svoj pôvod v údajnom sfalšovaní dátumu jeho narodenia. Podľa tejto tézy sa totiž narodil už v roku 1768 a nie 1769, teda v čase, keď ešte Korzika nebola vo vlastníctve francúzskej koruny. Medzi tých, ktorí na podklade tejto predstavy viedli boj proti „osudnému cudzincovi“, patrili napríklad literáti Chateaubriand,1 či Madame de Staël.2 Avšak minimálne dva zásadné argumenty dokazujú, že sa mýlili.

Prvým je doklad o jeho krste. Napoleonov rodný list sa síce nezachoval, ale na krstnom liste z 21. júla 1771 je uvedený dátum narodenia 15. august 1769. Správnosť tohoto dátumu dokazujú aj ďalšie dokumenty z jeho detstva. Napríklad certifikát, ktorým jeho rodičia dokladovali šľachtický pôvod, potrebný na prijatie do vojenskej školy v Brienne v roku 1779 alebo správa o študentoch l’École militaire3 podaná kráľovi Ľudovítovi XVI. v ktorej je rovnako uvedený ako dátum narodenia 15. august 1769. Na druhej strane je pravdou, že Napoleon pri viacerých príležitostiach použil doklady svojho staršieho brata Josepha (narodený 1768), a to najmä vo chvíľach, keď mu vyšší vek mohol pomôcť pri komunikácii s úradmi, či vo vzťahu s Joséphine, aby tak zmenšil šesťročný vekový rozdiel (Joséphine sa narodila v roku 1763).

Napoleon na akvareli. Autor Édouard Detaille.

Druhým dôvodom je skutočnosť, že význam pojmu národnosť (nationalité), tak ako ho vníma aj dnešná spoločnosť, sa zrodil až počas Francúzskej revolúcie a v čase Napoleonovho narodenia nemal žiaden zásadnejší význam. Od svojho narodenia bol Napoleon poddaným monarchu, nie občanom národa. Okrem toho, zmluvou z Versailles podpísanou 15. mája 1768, teda jednoznačne pred Napoleonovým narodením, sa Janovská republika zriekla svojich práv na ostrov Korzika. Ostrov bol následne v auguste toho istého roka oficiálne pripojený k Francúzskemu kráľovstvu a Napoleon sa narodil ako poddaný francúzskeho kráľa. Treba dodať, že keď sa v roku 1790 stal z Korziky francúzsky departement, Národné ústavodarné zhromaždenie vydalo nariadenie, ktorým sa zo všetkých obyvateľov ostrova stali oficiálne francúzski občania, bez ohľadu na dátum ich narodenia.

3

Aký pôvod má meno Napoleon?

Popri všetkých svojich štátnických schopnostiach a vojenskej genialite mal Napoleon ešte aj to šťastie, že mu bolo dané krstné meno, ktoré sa ľahko vrylo do pamäti ľudí. Napokon, sám si bol toho dobre vedomý a svoje meno si nesmierne vážil. Motívom k výberu takéhoto krstného mena bola pre jeho rodičov spomienka na prastrýkov, ktorí obaja zomreli v roku 1767. Hoci sa toto meno na Korzike vyskytovalo hneď v niekoľkých formách ako Napoleone, Napulione, či dokonca Lapulion, nešlo o nijako výrazne rozšírené a všeobecne populárne meno.

Pochopiteľne, etymológii tohto mena bola neskôr venovaná značná pozornosť. Väčšina odborníkov sa dnes zhoduje na verzii, podľa ktorej pochádza Napoleon z talianskeho nevoleone, čo je tvar odvodený z dvojice slov Neapolis (Neapol) a leone (lev). V čase Napoleonovej vlády však bola oficiálne prezentovaná úplne odlišná verzia, a síce legenda o svätom Napoleonovi. Na žiadosť kardinála Fescha, cisárovho strýka, sa Rímskej kúrii podarilo nájsť (či lepšie povedané vymyslieť) vojaka menom Neopolus, ktorý bol mučeníkom za čias rímskeho cisára Diokleciána, pričom jeho sviatok bol (vcelku neprekvapujúco) oslavovaný 15. augusta, teda v deň Napoleonových narodenín. Za oficiálny sviatok bol tento deň ustanovený dekrétom z 19. júna 1806. V texte daného dekrétu je uvedené, že sa v tento deň svätí sviatok svätého Napoleona, sviatok Panny Márie4 a tiež pripomienka podpísania konkordátu s Rímskokatolíckou cirkvou (v skutočnosti sa tak udialo 15. júla 1801).

Po páde Druhého cisárstva sa Neopolus/Napoleon vytratil zo zoznamu svätcov, ktorých sviatky cirkev slávila. Svoje nové miesto si však našiel v Dictionnaire des saints imaginaires et facétieux5 od Jacquesa Merecrona, publikovanom v roku 2002.

4

Pochádzal Napoleon zo skromných pomerov?

Aj keď sa Bonapartovci počas svojho života na Korzike netopili v bohatstve, len ťažko možno povedať, že žili v biede. Minimálne nie počas života otca (zomrel v roku 1785), keďže jeho ročný príjem 7 000 livier, v kombinácii so ziskami z podnikania a štedrosťou bohatého strýka arcidiakona Luciena6, udržiaval domácnosť Bonapartovcov na slušnej úrovni.

Súhrou rôznych okolností a prekonaním mnohých peripetií sa rodina napokon vyšvihla medzi tie najlepšie situované, avšak miera bohatstva Korzičanov sa nedala ani zďaleka porovnávať s luxusom, v akom žili predstavitelia kontinentálnej elity. V rodinnom sídle, ktoré sa vďaka Charlesovej šikovnosti darilo postupne rozširovať, zamestnávali niekoľko sluhov a okrem tejto nehnuteľnosti Bonapartovci vlastnili ešte ďalšie dva domy, vinohrady, polia a jeden mlyn.

Napoleonov rodný dom na litografii z 19. storočia.

Ani tento majetok však nebol prekážkou k tomu, aby sa Charlesovi podarilo získať oficiálne potvrdenie o nemajetnosti, ktorým odôvodňoval svoju žiadosť o štipendium na štúdium pre ...

Koniec ukážky

1 François-René de Chateaubriand (1768 – 1848), francúzsky spisovateľ, diplomat a politik. Chateaubriand bol potomkom starého šľachtického rodu z Bretónska a po celý život patril medzi otvorených podporovateľov kráľovstva.

2 Anne Louise Germaine de Staël-Holstein (1766 – 1817), známa ako Madame de Staël, intelektuálka a politická teoretička, ktorá otvorene kritizovala Napoleonov nástup k moci. Z tohto dôvodu bola už v roku 1803 prinútená odísť do exilu.