Červený boh

Jack London

Výber fantastiky Jacka Londona

Preklad:

Červený boh, Nepriateľ celého ľudstva, Pozostatok Pliocénu - Igor Čonka

Tisíckrát umrieť - Peter Pavlisko

Tieň a záblesk - Lucia Kostiviarová

Úpravy: Lucia Kostiviarová, Zuzana Behunová

Korektúry: Juraj Korpa

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-109-1 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-110-7 (MOBI)

Červený boh

Teraz! Náhla explózia zvuku! Kým Bassett odmeriaval jeho trvanie na hodinkách, prirovnal ho k trúbeniu archanjela. Múry miest, uvažoval, by sa mohli zrútiť pred takou obrovskou a presvedčivou výzvou. Po tisíci raz sa márne pokúšal analyzovať kvalitu toho masívneho zvuku, ktorý ovládol krajinu až do príbytkov okolitých kmeňov. Horská roklina, odkiaľ prichádzal, sa rozozvučala stúpajúcou vlnou, až kým sa nepreliala a nezaplavila zem, nebo a vzduch. V bezbrehej fantázii chorého človeka ho prirovnal k mohutnému výkriku nejakého titana zo Starého sveta, ktorého trápila bieda alebo hnev. Stále vyššie a vyššie sa dvíhal, vyzýval a dožadoval sa s takou intenzitou, až sa zdalo, že je určený pre uši za úzkymi hranicami slnečnej sústavy. Boli v ňom aj výkriky protestu, pretože neexistovali uši, čo by ho počuli a pochopili.

Taká bola fantázia chorého človeka. Napriek tomu sa snažil analyzovať ten zvuk. Bol zvučný ako hrom, mäkký ako zlatý zvon, tenký a sladký ako rozochvená napnutá strieborná šnúra ‒ vlastne nie, nebolo to nič z toho, ani ich zmes. V jeho slovníku a skúsenostiach neboli slová ani podoby, ktorými by vedel opísať ten zvuk.

Čas plynul. Minúty sa prelínali do štvrťhodín a štvrťhodiny do polhodín a zvuk stále pretrvával, stále sa menil od svojho pôvodného hlasového impulzu, ale nikdy nedostal nový impulz – stále viac slabol, umieral rovnako mohutne, ako vznikol. Stala sa z neho spleť nepokojného mrmlania, bľabotania a kolosálneho šepotu. Pomaly, vzlyk za vzlykom, sa sťahoval do toho neznámeho, veľkého lona, ktoré ho zrodilo, až kým nezačal šepkať smrteľný šepot hnevu a rovnako zvodný šepot rozkoše, čo sa stále usiloval byť vypočutý, aby odovzdal nejaké vesmírne tajomstvo, nejaké pochopenie nekonečného významu a hodnoty. Zmenšil sa na prízrak zvuku, ktorý stratil svoju hrozivosť a prísľub, a stalo sa z neho čosi, čo pulzovalo vo vedomí chorého ešte niekoľko minút po tom, ako utíchlo. Keď ho už Bassett nepočul, pozrel sa na hodinky. Uplynula hodina, kým tá archanjelova trúba utíchla do tónovej ničoty.

Bola to teda JEHO temná veža[i]? ‒ uvažoval Bassett, spomínajúc na Browninga a hľadiac na svoje kostnaté a horúčkou zničené ruky. Pri tom pohľade sa usmial – spomenul si na Rolanda, ako si k ústam prikladá roh s rukou rovnako slabou, ako bola tá jeho. Uplynuli mesiace, alebo možno roky, pýtal sa sám seba, odkedy prvýkrát počul to tajomné volanie na pláži Ringmanu? Aj keď by od toho závisel jeho život, nedokázal na to odpovedať. Dlhá choroba bola naozaj dlhá. Keď bol pri vedomí, počítal mesiace, mnoho z nich, ale nevedel odhadnúť dlhé intervaly delíria a otupenosti. A ako sa darilo kapitánovi Batemanovi z lodi Nari? – uvažoval; zomrel už opitý poručník kapitána Batemana na delírium tremens?

Od týchto márnych úvah Bassett mimovoľne prešiel k myšlienkam na všetko, čo sa udialo od toho dňa na pláži Ringmanu, keď prvýkrát počul ten zvuk a vrhol sa za ním do džungle. Sagawa protestoval. Stále si ho vedel v mysli vybaviť, jeho čudnú opičiu tvár, poznačenú strachom, chrbát obťažkaný kuframi so vzorkami, v rukách Bassettovu sieťku na motýle a prírodovedcovu brokovnicu, ako kváka lámanou angličtinou: „Ja strach z kríkov. Zlí človekovia príliš veľa okolo kríkov."

Bassett sa pri tejto spomienke smutne usmial. Malý chlapec z New Hanoveru bol vystrašený, ale verný, a bez váhania ho nasledoval do krovia hľadať zdroj toho podivuhodného zvuku. Nebol tam žiadny vypálený dutý kmeň stromu ani hluk boja v hlbinách džungle. To bol prvý Bassettov záver. Mylný bol aj jeho ďalší predpoklad, a to, že zdroj alebo príčina nemôže byť vzdialená viac ako hodinu chôdze a že sa poľahky vráti do poludnia, aby ho mohol vyzdvihnúť veľrybársky čln z Nari.

„Ten veľký človek nehlučí dobre, samý čert-diabol," usúdil Sagawa. A Sagawa mal pravdu. Možno by mu vtedy ani neodťali hlavu... Bassett sa zachvel. Bezpochyby aj Sagawu zjedli „zlí človekovia príliš veľa", ktorí boli okolo kríkov. Spomenul si, ako ho naposledy videl, bez brokovnice a všetkej prírodovednej výbavy svojho pána, ako leží na úzkej cestičke, kde mu sotva pred chvíľou odsekli hlavu. Áno, stalo sa to v momente. V momente, keď sa Bassett obzrel späť, a videl ho, ako sa trpezlivo plahočí pod svojím bremenom. Vzápätí mal Bassett vlastných problémov dosť. Pozrel sa na nepekne zahojené pahýle prvého a druhého prsta ľavej ruky a potom si nimi jemne prešiel po záreze v zadnej časti lebky. Rovnako rýchlo ako záblesk tomahavku s dlhou rukoväťou sa stihol prikrčiť a čiastočne odvrátiť úder zdvihnutou rukou. Dva prsty a plytké poranenie lebky boli cenou, ktorú zaplatil za svoj život. Jednou hlavňou svojej brokovnice kalibru desať vystrelil život z krováka, ktorý ho takmer dostal; druhou zasiahol krováka skláňajúceho sa nad Sagawom a mal to šťastie, že väčšina brokov išla do toho, ktorý utekal so Sagawovou hlavou. Všetko sa odohralo v okamihu. Na úzkej, divokými sviňami vybrázdenej ceste ostal len on sám, zabitý krovák a to, čo zostalo zo Sagawu. Z temnej džungle na oboch stranách sa neozýval žiadny šuchot ani náznak života. A on prežíval veľký, strašný šok. Prvýkrát v živote zabil človeka – a pri pohľade na neporiadok, čo narobil, pocítil nevoľnosť.

Potom sa začala naháňačka. Po prasacom chodníku ustupoval pred svojimi prenasledovateľmi, ktorí boli medzi ním a plážou. Koľko ich bolo, nedokázal odhadnúť. Z toho, čo videl, mohlo ísť o jedného, alebo ich mohlo byť aj sto. Bol si istý, že niektorí z nich vyliezli na stromy a prechádzali strechou džungle, ale nanajvýš zahliadol len občasné mihnutie tieňa. Nepočul zacvendžanie tetivy luku, ale každú chvíľu, nevedno odkiaľ, okolo neho presvišťali drobné šípy a buď sa zapichli do kôry stromov, alebo padali na zem okolo. Boli to šípy s kosteným hrotom a perím z hrude kolibríkov, ktoré sa trblietalo ako drahokamy.

Raz ‒ a teraz, po dlhom čase, sa pri tej spomienke radostne uškrnul ‒ nad sebou zbadal tieň, ktorý sa okamžite zastavil, keď obrátil pohľad nahor. Nedokázal nič rozoznať, ale rozhodol sa to risknúť a vystrelil naň ťažký náboj ráže päť. Tieň sa s kvílením ako rozzúrená mačka zrútil cez stromy a orchidey, dopadol mu na zem k nohám a stále kričiac od zlosti a bolesti zaboril svoje ľudské zuby do členku jeho pevnej cestovnej topánky. On nezaháľal a voľnou nohou kvílenie umlčal. Odvtedy už bol Bassett tak zvyknutý na zverstvá, že sa pri tej spomienke znova rozosmial.

A aká noc potom nasledovala! Nečudo, že sa v ňom nahromadilo také množstvo rozmanitých a silných horúčok, pomyslel si, keď si spomínal na tú bezsennú noc plnú utrpenia, keď pulzovanie jeho rán nebolo ničím v porovnaní s nespočetnými bodnutiami komárov. Nebolo pred nimi úniku a on sa neodvážil založiť oheň. Doslova naplnili jeho telo jedom, takže s príchodom dňa, s takmer nevidiacimi, opuchnutými očami, sa slepo potácal ďalej a bolo mu jedno, kedy mu odseknú hlavu a jeho mŕtvola sa vydá na cestu za Sagawom k varnému ohňu. Dvadsaťštyri hodín z neho urobilo trosku – z jeho mysle aj tela. Sotva si zachoval zdravý rozum, tak veľmi ho pobláznila obrovská dávka jedu, čo dostal. Niekoľkokrát úspešne vystrelil z pištole do tieňov, ktoré ho prenasledovali. Jeho trápenie umocňoval bodavý hmyz a komáre a krvavé rany priťahovali zástupy odporných múch, ktoré sa mu lenivo lepili na telo a ktoré musel odháňať a mliaždiť.

Raz v ten deň opäť počul ten nádherný zvuk, zdanlivo vzdialenejší, ale dvíhajúci sa nad bližšie znejúce vojnové bubny v kroví. Práve tam urobil chybu. V domnení, že prešiel zaň, a že je teda medzi ním a plážou Ringmanu, sa za ním vrátil späť, hoci v skutočnosti prenikal čoraz hlbšie do tajomného srdca neprebádaného ostrova. V tú noc, keď sa plazil medzi pokrútenými koreňmi banyánu, zaspal od vyčerpania, zatiaľ čo komáre si s ním robili, čo chceli.

Nasledovali dni a noci, ktoré boli v jeho pamäti rozostrené ako nočné mory. Jasne si však pamätal, že sa zrazu ocitol uprostred dediny v buši a sledoval starcov a deti, ako utekajú do džungle. Utiekli všetci okrem jedného. Z bezprostrednej blízkosti nad ním sa ozvalo kňučanie ako od nejakého zvieraťa, trpiaceho bolesťou a hrôzou. A keď zdvihol zrak, uvidel ju – dievča, alebo skôr mladú ženu, zavesenú za jednu ruku na slnku. Možno tak visela už niekoľko dní. Svedčil o tom jej opuchnutý, vyplazený jazyk. Ešte stále živá naňho hľadela očami plnými hrôzy. Už jej nebolo pomoci, usúdil, keď si všimol jej opuchnuté nohy, ktoré naznačovali, že má rozdrvené kĺby a zlomené veľké kosti. Rozhodol sa, že ju zastrelí, a tu sa vidina skončila. Nepamätal si, či to urobil, alebo nie, rovnako ako si nepamätal, ako sa ocitol v tej dedine alebo ako sa mu podarilo z nej ujsť.

V Bassettovej mysli sa vynáralo mnoho obrazov, ktoré spolu nesúviseli, keď sa vracal do obdobia svojho strašného putovania. Spomínal si, ako vtrhol do inej dediny s tuctom domov a všetkých pred sebou zahnal puškou. Teda až na jedného starca, príliš slabého na útek, ktorý ho opľul. Skuvíňal a vrčal, keď Bassett vyhrabal podzemnú pec a spomedzi horúcich kameňov vytiahol pečené prasa, z ktorého cez obal zo zelených listov stúpala lahodná para. Práve na tomto mieste sa ho zmocnila bezohľadná divokosť. Keď sa dosýta najedol, pripravený odísť so zadnou štvrtinou prasaťa v ruke, úmyselne zapálil zväčšovacím sklom slamenú strechu domu.

Ale najhlbšie zo všetkého sa Bassettovi do mozgu vryla sychravá a hlučná džungľa. V pravom zmysle slova smrdela zlom a vždy v nej bol súmrak. Len občas prenikol osamelý slnečný lúč cez nepreniknuteľnú strechu tridsať metrov nad zemou. A pod tou strechou sa nachádzala vegetácia, vylučujúca do vzduchu svoj sliz, a parazitické, odumierajúce formy života, ktoré pramenili v smrti a žili zo smrti. A tým všetkým sa predieral, neustále prenasledovaný poletujúcimi tieňmi kanibalov, samotných prízrakov zla, čo sa mu neodvážili postaviť v boji, ale vedeli, že sa ním skôr či neskôr nasýtia. Bassett si spomínal, že sa v jasných chvíľach prirovnával k zranenému býkovi, ktorého prenasledujú kojoty z planín, príliš zbabelé, aby s ním bojovali o mäso, no isté si jeho neodvratným koncom, keď sa budú môcť nažrať. Tak ako rohy býka a dupot kopýt odháňali kojoty, tak jeho brokovnica odháňala týchto obyvateľov Šalamúnových ostrovov, tieto súmračné tiene krovákov z ostrova Guadalcanal.

Potom prišli dni strávené v travinách. Náhle, akoby sekom meča v ruke Boha, sa džungľa skončila. Jej okraj, kolmý a rovnako čierny ako jej duša, meral tridsať metrov odhora nadol. A za ňou rástla tráva – sladká, mäkká, jemná tráva pastvín, ktorá by potešila oko aj zvieratá každého hospodára a ktorá sa tiahla do diaľky, celé míle zamatovej zelene, až k chrbtovej kosti celého ostrova, k vysokému pohoriu, akoby vytrhnutému z hlbín nejakou dávnou zemskou kataklizmou, špicatému a zvrásnenému a ešte nevyhladenému erozívnymi tropickými dažďami.

Ale tá tráva! Preplazil sa do nej tucet metrov, zaboril do nej tvár, zacítil jej vôňu a zrútil sa v záchvate nedobrovoľného plaču.

Koniec ukážky