Zrnko vo vetre

Lucie Delarue - Mardrus

Pôvodný názov: Graine au Vent

Preklad: Dr. Fedor Jesenský

Obálka: Young Girl With Dog - Theodore Robinson (Voľné dielo)

V texte boli vykonané minimálne gramatické a štylistické úpravy.

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-125-1 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-126-8 (MOBI)

I.

Zajac a fretka zápasia v brlohu.

Je celkom napodiv pri takých bezvýznamných zvieratách, aký hrmot a dupot odtiaľ počuť.

Pred brlohom pekná Alexandra striehne v pološere; psy tiež. Dieťa i psy majú rovnaký výraz: je v ňom žiadostivé čakanie, vzrušenie, ukrutnosť.

Keď sa ľahké aprílové stromy trasú v šírom kúpeli západu, zjavia sa, hľa, oneskorené ružové škvrny na niekoľkých konároch, ohnivá prikrývka, čo šikmo prechádza radom čiernych už jedlí. Tu krovie zlilavie, nebo zhasne, a kráľovstvo noci nastúpi na miesto kráľovstva slnka, druhý svet, ktorého tajnosti budú ľuďom zakázané. Je to hodina zvierat, hodina stromov, hodina rastlín. Ich spoločný nepriateľ utiahol sa do domov, pod lampy, opustil tvorstvo za korisť tme a nechal ho, nech je primitívne, ako v prvých časoch.

Pekná malá Alexandra to už chvíľku cítila.. Chcela sa vrátiť. Ale zdržala ju túžba chytiť zajaca.

Mlčky kopla dva razy do dvoch zo psov. Veľké vyžly zúrivo hrabali, nos mali samú zem ako zemiak. Poslúchli kopnutie a sadli si s vyplazenými jazykmi vedľa tretieho psa, malého smiešneho kríženca. Strapatý ako pinčlík, na jednej svojej labe mal ostrohu ako ovčiarsky pes.

Tri páry psích očí, zavesené na očiach veliteľky-dievčaťa, spytovali sa jej ako osudu.

„No, tak čo?“ odpovedá ona polohlasne. „Som ako vy. Čakám!“

A pri týchto slovách vyskočila ako zviera, lebo zajac sa konečne hodil do siete.

Šialeným pohybom ruky zajala korisť.

„Mám ho!“

Nedala psom času hodiť sa naň. Jej pohyby, plné skúsenosti, boli rýchlejšie ako ich pud. Mihom chytila zajaca, vyslobodeného zo siete, za uši a potom za zadné laby. Krvácal, hádzal sa divo, škrabal. Ale chytro dostal na krk smrtiaci úder.

V tej istej chvíli päť prstov, ktoré práve vraždili, schytilo mimochodom fretku, vyliezajúcu z diery. Malé zviera bez farby, vložené späť do koženého vrecka, hádzalo nohami. Psy horúčkovite štekali.

„Poďme! Vráťme sa!“

Zobrala všetko a dala si to pod pazuchu, ľavou rukou niesla zajaca, bezvládneho a teplého. Niesla ho vysoko, aby ho zachránila pred psami, ktorí skákali a chceli mu šklbať srsť.

Keď našli cestu, vedúcu z hory, dala sa do behu, obklopená svojimi troma skákajúcimi spoločníkmi. Tu nebola taká tma ako pod stromami, ale slnko už zapadlo.

Pozdĺž mokrých lúk bežala Alexandra rýchlejšie cez nežnú vôňu kašiek. Medzi lomenými farbami večerom otmavevšej jari ona i jej psy boli len ako bežiace siluety.

Pri ohrade Vidlísk všetkým došiel dych.

Ťažko sa jej otváralo, keď mala toľko vecí v rukách. Pre blato, ktoré ostalo po posledných dažďoch, udržiavané stádom statku, bol chodník na lúke pred záhradou a pred domom taký klzký, že zadychčané dievča prišlo ku dverám i zablatené po lýtka i zaprášené, šaty pokryté zemou a krvou a za ňou traja psi, doriadení ako ona.

Všetci ako vír sa vrútili do kuchyne, kde nastala vrava, lebo malá kričala „Hurá!“, psy štekali a to vynútilo výkriky oboch rodičov, čo sedeli na rohu širokého kozuba. Od takéhoto príchodu až poskočili.

„Konečne si tu! Kde si bola?“

Ale ona nepočula.

„Otecko, pozri! Fretkou som ho chytila! Váži najmenej pol štvrtého funta!“

Alexander Horpin, zvaný Bruno Horp, zdvihol k dcére svoju skvostnú tvár. Bolo čosi čarovného v kútiku úst, pod veľkými ovisnutými fúzami, druhá čarovnosť bola v očiach, dlhých a čiernych, ako majú hurisky. A pre šedivé a divé vlasy nebol ako strojený krásavec. Nedbanlivé držanie bolo skoro sedliacke.

„Ale si si doriadila šaty!“ bola prvá poznámka matky.

Na zdôraznenie vstala. Jej dcéra v dvanástich rokoch bola vysoká ako ona a omnoho pevnejšia.

„Ale kde si sa túlala?“

Otcove ruky poťažkávali zajaca, teplého ešte.

„Nie! Veďže ju nehreš! Keď ti donesie taký pekný kus, čo aj pytliačila, má právo byť trochu roztrhaná.“

A potom povedal:

„Kdeže si chytila toho zajaca, ty zázrak?“

Opojené dievča mu rozprávalo. Obaja sa vzrušovali, a okolo nich sa motali psy, ktoré tiež rozprávali, ako mohli.

„A títo mi špinavými labami zavláčia dlážku. To je odporné! Odporné!“ pokračovala tá, ktorú nik nepočúval.

Nad tmavými šatami mala bledú, uvädnutú tváričku, vlasy mdlogaštanové a sivé oči bez výrazu. Jej postava, taká útla, mala aj pri tridsiatich siedmich rokoch dobré proporcie.

Zamĺkla, keď videla, že jej muž je na strane dieťaťa, ako vždy. Sadla si nazad na svoje miesto pod lampou a naklonila sa nad šitím, aby jasne dokázala, že sa o rozhovor nezaujíma.

Veľká žiara horiaceho dreva, zmiešaná so žiarou sporáka, na ktorom sa hriali obedňajšie jedlá, osvetľovala zboku Alexandru. Mala profil antického dievčaťa. Dva vrkoče, ťažké povrazy, siahali jej cez prsia až po kolená. Podľa matnej plete a tmavých očí, otvorených až po sluchy na etruský spôsob, mohlo by sa o nej povedať, že je bruneta. Ale zvlnené vlasy na čele a kučierky na krku svojím ryšavým odtienkom prezrádzali, že vlasy nemá naozaj čierne. Plecia široké, postava hranatá, brada pevná, bola územčistá, mocná a hrdá ako Tanagrianka, čo sú, akoby niesli priťažké, neviditeľné bremeno na vztýčenej hlave.

„Teraz, keď je prípad skončený,“ ozvala sa napokon mať, kriviac ústa, „povedala by si mi, kedy si urobíš úlohy a naučíš sa lekcie? Už sme sa oneskorili s večerou.“

„Donesie ti zajaca,“ poznamenal Bruno Horp, „a robíš jej výstupy.“

Pani Horpová sa už neovládla.

„Keď raz budeme mať mrzutosť s hájnikom, bude to krásna vec. Veru radšej by som si videla dcéru učiť sa pravopis, ako mať z nej pytliaka.“

„Oh! Mama Germaine! Pytliaka! Zabúdaš, že je hora naša a malá je doma.“

„Áno. Ale poľovanie ešte nie je dovolené a hora je zavretá. A potom, v jej veku sa nepoľuje, nemá nárok na dovolenie.“

A medzitým, čo ich dieťa mechanicky začalo po stole rozkladať stolné náčinie, stále počúvajúc, čo hovoria, rozprúdil sa rozhovor, aký sa medzi nimi opakoval často.

Jednou z radostí malej Horpovej bolo počúvať ich v takýchto chvíľkach. Vedela dávno o ich rozličných mienkach, lebo oni, nedisciplinovaní ako skoro všetci rodičia, robili hrubú chybu, že všetko hovorili pred ňou. Ale takéto rozhovory ju upevňovali v istote malého víťaza. Vedela, že otec bude vždy na jej strane, že ju bude brániť, nech sa robí, čo chce, a že jej matka nikdy nebude mať pravdu. Otec a dcéra boli dvaja proti nej. A pri svojej prirodzenej autorite a svojich myšlienkach o výchove detí matka sa ani raz nebránila poriadne.

Prečo?

Na to upozornil Alexandru pud skôr, ako by bola rozumela. Cíti, hoci nevie, že v domácnosti jej rodičov je dráma: láska.

Láska biednej, malej pani Horpovej k mužovi.

V tomto cite je všetko, ale najmä obdiv. Bruno Horp je nielen pekný. Je okrem toho je aj génius.

Ona bola drobná meštianka, dcéra drobných mešťanov. Jej muž tým, že si ju vzal, pozdvihol ju k sebe.

Keď má človek „Rímsku cenu“, dokázal, že niečo vie. Každoročné vystavovanie v Salóne je každoročné obnovovanie rozprávky. Sochárstvo Bruna Horpa navždy zlomilo srdce jeho Germaine. A preto on, i keď je v nepráve, má jednako pravdu; veď Boh sa nemôže mýliť.

Jej poznámky sú poznámky kramárovej dcéry. Je umelcovou ženou, ale sama je nie umelkyňou. Nerobila by tieto poznámky, keby sa dcéra bola narodila geniálna. Keď mala tri roky, jej otec hovoril: „To je moja najkrajšia socha. Nikdy už nespravím nič lepšieho.“ Vraví to ešte aj teraz. Ale kedysi sa vyslovil takto: „Ponáša sa viac na mňa, ako na teba. Bude celá po mne. Keď bude mať sedem rokov, dáme jej do rúk hlinu na modelovanie a uvidíš, čo urobí.“

Alexandra neurobila celkom nič. Vychovali ju v Paríži v ateliéri, ustavične stála modelom a videla pracovať otca, ale nikdy neukázala ani najmenšej chuti do umenia. Divá a lenivá, zničila len pekný život v dvojici, život nádejí, plánov, nežnosti, život, v ktorom to bola o pätnásť rokov od svojho muža mladšia Germaine, čo ustavične stála za model, kým ju nezhodilo z trónu toto malé tanagrianske dievčatko, ktoré ju nahradilo.

A odvtedy, ako ich vojna priviedla na mizinu a nechala im na živobytie iba vidiecky normandský majetoček, veno pani Horpovej, sa Alexandra, už od prírody nespútaná, zmocnila sa celého srdca svojho otca, toho veľkého, melancholického dieťaťa.

Aha, od troch rokov si s sním robí, čo chce. Vše poľoval, aby sa rozptýlil. Dievčička, ktorú najprv brávali, len aby nosila poľovnícku kapsu, sa stala pomaly takou náruživou, že napokon vo svojom veku potrebovala pušku a teraz, príliš netrpezlivá počkať na otvorenie, pytliači vždy, keď len môže, ako nejaký darebák. Nepracovala mnoho, teraz zo dňa na deň robí ešte menej. Nevie nič. Čo bude z nej neskôr, keď nebude ani umelkyňou, ani gazdinou?

„Chcela som ju učiť hrať na klavíri. Bola by mohla do hudby preniesť otcovské vlohy. Ale ja, ktorú tak dobre počúvajú žiaci v meste, nedosiahla som od nej celkom nič. Je celkom správne, keď ju dám do obecnej školy, veru, lebo sme schudobneli a náš majer a hodiny, ktoré dávam, ledva stačia na živobytie. Ona cíti, že otec neschvaľuje moje počínanie. Ustavične vraví pred ňou, že sa nemusí učiť. Chce, aby jeho dcéra bola voľná divoška na poli a v horách. A ja vždy napokon popustím, lebo to vraví on. Ale viem, že je to nie dobre a že si nekonám povinnosť. Keby som si naozaj mala rada dcéru, zasiahla by som. Ale či si ja naozaj ľúbim dcéru? Vyrvala mi moje miesto. Vytíska ma čoraz väčšmi a jej bezočivosť ma ustavične pokoruje. Čím väčšmi rastie, tým mi je nepriateľskejšia. Cítim, že jej prekážam a že napokon budem prekážať i jej otcovi. A jednako, keby som nebola tu a nedržala ju trochu, spytujem sa samej seba, čo by sa stalo z nej? Možno ozajstná tuláčka alebo nevzdelaná sedliačka, ktorá sa narodila dvom čistokrvným Parížanom. Ach, keby mi rodičia neboli umreli pred jej narodením, bola by som im ju dala ešte v perinke a moje šťastie by nebolo bývalo zničené. Bruno by nebol priľnul k nej a ja by som aj naďalej bola ostala, ako on hovorieval, „jeho jedinou potechou pri nespravodlivosti doby, ktorá ho neuctila...“

Veru šťastnejšia som bola vtedy, keď ho všetci boli opustili. Vtedy mi väčšmi patril. Obdivovala som ho na kolenách, dodávala som mu odvahy. Radil sa ma, ľúbil ma. Vtedy som bola ešte svieža a pekná. Volal ma „vílou“. Teraz som „mama Germaine“. Teraz vädnem a odvtedy, ako sme ustavične na vidieku, starnem ešte rýchlejšie. A potom už ani nemám chuti páčiť sa mu, lebo on sa díva len na svoju dcéru…“

„Je prikryté...“ ohlásilo dievča.

Uvažovanie bolo prerušené.

„Ale...“ vykríkla pani Horpová, „ty si prikryla, a ruky si si neumyla a šaty nevykefovala? Nehanbíš sa?“

Otec vstávajúc povedal:

„No veru, zajačia krv je nie špinavá a zem ešte menej!“

„Pravdaže nie.“ opakovala Alexandra. „Veď zajačiu krv, keď sa upečie, jeme, a zeleniny vyrastajú zo zeme. No, tak?“

„No, tak máte obaja pravdu! Dcéra moja, sadni si k stolu tak, ako si, a jedz prstami, ak chceš! A dovoľ, aby na stoličky okolo voskovaného plátna vyliezli tvoji milučkí psi, ktorých chovať nestojí nič a ktorí nikdy nešpinia dom a od ktorých nikdy nemáme blchy!“

Keď dokončila, mala v očiach slzy. To dieťaťu nebránilo smiať sa. Ale Bruno, vyťahujúc si servítku, pozrel na ženu hlboko a |jeho pekné lichotivé oči, zdalo sa, ešte ju milovali.

II.

Alexandra sa zobudila prvá. Pes Kiki, potomok trojakého plemena, spal ďalej v jej náručí ako bábka.

Už vyše roka spával v jej posteli. Milovala ho prudkou láskou, akej nikdy nenájdeme, my dospelí, k svojim najmilším psom. Tí, čo majú radi zvieratá, vari len počúvajú inštinkt, vari im je nevyhnutné zvieracie fluidum. Alexandrina náruživosť pre jej psíka bola založená azda na menej sebeckom základe.

Zachránila tohto zvláštneho psíčka pred smrťou.

Raz v zime, keď chodila poza školu, našla čosi: bola to malá stratená vec, úmyselne opustená, ktorá mrzla na snehu. Pravdepodobne toto psíča, ešte príliš nevinné nájsť ľudí, bez konca-kraja blúdilo na nešikovných labkách, aby našlo smrť pod týmto zinovatelým stromom. Ako by ho bola mohla nezodvihnúť? Doma sa jej vysmiali, opakovali, že Alexandra nezachráni hynúceho. „Bolo by ho lepšie utopiť!“ vravel otec. A matka krčila plecami.

Požadovať misky teplej vody, potom cumlík, byť hlavatou a nespávať v noci, ostať sama po celé hodiny zavretá vo svojej izbe, to bol boj, ktorý podniklo dievčatko pre svojho biedneho mučeníka. Po troch dňoch cucal cumeľ ako dieťa. Po týždni sa zotavoval. A ešte o týždeň, ozdobený červeným obojkom s hrkálkou, všade nasledoval tú, ktorej ďakoval za svoj život. A už rok, čo trvala idyla. Kiki nikdy, ani vo dne ani v noci, neopustil svoju malú veliteľku.

Keď si matka šomrala, ona ho vodila i do školy. Nehybne sediac, vyčkával hodiny pri dverách, na ulici, pevný svojou stálosťou a dôverou.

Aké pevné zväzky medzi bytosťami, ktoré na vyjadrenie svojich citov mali len pohľady! Odkiaľ je večná vernosť psa k človeku, keď na svoju psiu matku zabudne, len čo odrastie? Psie srdce, väčšie ako naše, bije opravdivo len pre nás. Oproti svojmu vlastnému plemenu ostáva navždy vo zvieracej temnote.

„Tak čo, Kiki?“

Rozprávala potichu, lebo dom spal. Na vstávanie bolo ešte včas, ale od včera večera zaoberala sa istou myšlienkou.

„Poď! Pred školou pôjdeme na poľovačku.“

V tejto výprave, zriedkavej, bolo mnoho zábavného.

Koniec ukážky