Pozor na mužov

Elo Šándor

Obálka: Ester Pavlejová

Digitalizované z pôvodné vydania Pozor na mužov! z roku 1945. V texte boli vykonané minimálne textové úpravy.

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-054-4 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-055-1 (MOBI)

Myjavsko-brezovská družnosť

Minister Haberman prišiel raz do Bratislavy na inšpekciu. Brezovania sa to zavčasu dozvedeli a vystrojili k nemu nejakú deputáciu, aby si niečo vyfechtovali pre svoju obec, lebo však „načo máme ministra, kerý by nyšt nedal?“

V Bratislave prikmotril sa k nim Paľo Hlobík:

„Ná, Sanko, Juro, Ščeván! De jdete a bez garbiarskej zásterky každý?“

„Ná, tu len, g minyslrovi, ked je neskaj tu. Aby sme reku nezmeškali.“

„Já vás k nemu predvedem, ja sa s nym poznám, čo som aj Myjavec a von pozná dobre mna.“

„Ďakujeme, Palko, neustávaj sa! My to už máme medzi sebú tak priondené, že nepotrebujeme mluvčího. Ďakujeme! A potom ty si tot Myjavec, to by nás trochu žgrelo, Brezovanof! Len si ty poslúž svojim na Myjave!“

„Ale vy sa tomu nerozumiete, podte ja vám to zadarmo a statečne vykonám“ kaše sa Paľo a už ich ťahá do Krajinského úradu, kde Haberman prijímal deputácie. Vkročia dnu a Paľo sa vytasí na ministra, ktorému podával ruku, ako starému známemu:

„Súdruh minyster, tu ty vedem týchto pánôf, prijmi ich, sú to dobrí ľudia a majú oprávnenú žiadosť. Môžeš im hu s dúveru vybaviť. Ony si teho zaslúžia...“

„A spánombohom, nazdar vinšujem, súdruh minister!“ vraví Hlobík. Podá ruku ministrovi, ktorý mu pozdrav opätuje, ako starému známemu a vychodí von. Z dverí zavolá na Sanka Svančaru:

„Ked sa vytašmete od tutél, prídyte za mnú ge Grajcarovi! Čakám vás!“

Brezovania vybavili svoje a prišli za Hlobíkom plní údivu, odkiaľ on pozná ministra tak dobre, že sa pri tom cítil, ani toť na Brezovej, pri kmotrovi.

„Ná a des’si s nym potykal, Palo?“ pýta sa starý Nemec Hlobíka.

„Ná, potykalch, si kdech‘ vedel! Šak von sa any nemôže pamatat, kde si s kým potyká. Taký pán má teho moc...“

Skutočnosť ale je, že Hlobík si s ministrom Habermanom nikde nepotykal. Využil iba vtedy platného zvyku pri intervenciách a zarobil si aspoň na litrík pezinského, ktoré mu vďační Brezovania radi objednali a aj zaplatili u Grajciara.

Povinnosti prednostu družstevného peňažného ústavu

On ich má síce napísané v Stanovách, v rokovacích poriadkoch, predpisoch, zákonoch, zväzových obežníkoch, v pripomienkach revízie, ale taký direktor družstevného peňažného ústavu má ešte celý rad a veľmi vážnych povinností, nikde nepísaných, nekódexovaných. Povieme si tu o jednej, ktorá čaká nášho kolegu Svätého na slovenskom východe. Nie je on svätým, ako by meno svedčilo. Papká bandúrky s kapustou a bryndzové halušky, ako hocktorý hriešnik, ale darmo je: meno, a to má byť vraj aj vernou fotografiou jeho nositeľa.

Onehdy sa stretnem s istým krajanom z nášho, ohavne šumného východu, Ďurom Kovalom, takto tiež večitým kandidátom na poslanectvo. Je obecne známym problémom, že na našom východe je chronický nedostatok kandidátov na poslanectvo a senátorstvo. (Neopováž sa toto spomenúť nikde v krčme v Zemplínskej, ak nechceš dostať výprask.) Tak čo máte, Ďurko, nového u vás? Ako sa spravujete v národe?

„Ta veru ňebars dobre,“ vraví Ďurko Kovaľ.

„Co tu čujem? Nebývalo predsa, ani v dobe psoty na východe!“

„Neška veru je. Neščesce hodzi po vyhodze a robí balamutu v narodze,“ dodáva Ďurko smutne.

„Tak len von s tým, azda pomôžem, ak môžem. Čo je to u vás?“

„Neznam, neznam či pomožece. Skúšali i vekše pánove, jak vy a nehasnovalo. Znace, kceli šme dajaké predstavene vof tej Roľníckej vzájomnej pokladnici vov Ambrišovcoch zos našim koľegom, členom správy Murovčíkom. Znace, veľké neščesce še stalo u jich valale, Borine. Umar tam jeden človek. Pokrescili ho u kalvínskym koscele a pohovac dali katolíckemu pľebaňoj. Ta zoz toho postala u Borinu bars veľká balamuta.“

„Ta odtedy co ho pohoval tot katolícky pľeban, nit mesta u jeho obiscu ani u vaľale, bo tot mertvy pridze u noci, ta ľem ženu bije na čudo božské a už še vadza i do našoho koľegu Murovčika, ktory býva u sušedstve...“

„Ej, ľutujem Murovčika, že má takú balamutu v dome!“ dodávam ja.

A Kovaľ pokračuje: „Aj ja hutoru, že škoda by buľo zaňho, bo ma u Roľníckej pokladnici dojsc šumné grajcariky uložený a i človek je dojsc múdry a kedz neverice, ta še opytajce pana raditeľa Belorita ktory je teraz u Bratislave a ktory, kedz bul vov Ambrišovcoch, dal ho do správy, bo vun ho bars dobre pozná.“

„Už tot hrob volali švecic aj pana farara Totha, jakedzby grecko-katolickeho popa. Vôni dumali, že kedz vun bul i roľnícky poslanec, ta že budze mac vecej moci procivka tým ďablom. Ale jak čuc, ani toto nepomáha a nehasnuje. Že by to fras lapil a pannamarja skarala, tota povšanska!“

„Azda by pozvali rabína, aby sa on podíval na hrob, keď už nestačia kňazi kresťanských cirkví,“ radím ja.

„Nefiglujce; dze by rabin, naco rabin! Myšlu, že by vecej hasnoval šachter, kedz by lapil dajakoho duha“ ohradzuje sa Kovaľ sebavedome. Už lem šicku nadej skladajú naše Borinčaňe u novoho derektora Roľníckej vzájomnej pokladnici, ktory še menuje Svaty a jak čujece, ma taký poriadny a pobožný meno. Už ho aj pozval Murovčik do Borina, že ozdaj osoba Svätého dačo pomože. Vun obecal tam prisc, ta lem čekame, co z toho budze dalej...“

„Nuž hľa, na čo má byť dobrý direktor Pokladnice!? Na také veci je azda správa v prvom rade povolaná a má na to aj času viacej. Direktor peňažného ústavu má vyháňať diablov po valaloch?“

„No ta, šak aj mne tam volali vyhanac duhoch. Ja im obecal, ale mi pýtal 300 korún za každoho vyhnatoho duha. Nehodní buli dac. Ta pujdze derektor Svaty. Čom by ne? Šak my ho placime, naj idze a ukáže, čo zna, či budze z neho fajny derektor!“

„A čo, ak sa mu nepodarí vyhnať duchov z Borina?“ pýtam sa.

„Ta potym, hm “potym my vyrucime… eh, co hutorim, potym my dáme Svätému, urlaub a najdzeme sebe ľepšoho derektora!“

Bez protekcie nikam

Hovorilo sa, že v nebohej monarchii nad Dunajom kvitla protekcia. Náš prevrat jej vykrútil krk a v slobodnej vlasti si budeme žiť ako v raji, bez protekcie. Kto je kam súci, dostane sa tam na základe svojej súcosti a do kriminálu pomôže mu polícia, alebo četníci.

Prax nás ale presvedčila, že protekcia sa prejavila aj u nás a to samorastlá, lenže hodne pestrá. Je veľmi sympatickým literárnym námetom sledovať, ako sa u nás protekcia zháňa, ako ju naháňajú, ako jej mrške, dvoria a podkurujú. Národ náš vychovávaný je pomaly vo väčšej viere vo všemohúcu protekciu, ako v Boha. Protekcia, to je vám had bez konca, ale aj bez začiatku. Možno riecť o nej, že je polyp morský, ktorý má mnoho chobotov a odrôd. Národ je vyučovaný, ako sa dostať k jednotlivým odrodám protekcie, ulapiť sa za niektorý chobot a držať sa ho, kým. .. no, kým neodpadneš.

Podívajme sa, na aký stupeň dospel národ náš svojrázny pri vymačkávaní protekcie:

Do väčšej vidieckej obce zavíta rodák z hlavného mesta. Nie politik, nie politický príživník. Občan jednoduchý, ako hocktorý iný pred Hospodinom. Príde s rodinou navštíviť si starých rodičov. Aj oni majú nárok vidieť si syna, nevestu, vnúčatá a syn je touto pozornosťou dlžný rodičom. Už nebol doma pol roka, má si tu čo porozprávať a podívať sa na miesta, kde strávil detské roky. Ako obyčajne, zdrží sa u starých len jeden deň.

Sotva si zasadnú k stolu, prikvitne novopečená statkárka:

„Pánboh daj!“

„Pánboh uslyš!“

„Reku oné, pán Lipnický, poznáte sa s pánom poslancom Meravým z našej strany?“

„Poznám. Včera sme spolu hrali preferanc. On prehral „žebráka“ s kontrou, či z ruky. Fajn chlapík je, len čo je pravda!“

„Prosím vás, požiadajte ho, aby zakročil na Generálnom finančnom riaditeľstve vo veci, o ktorej som mu písala. Však pri nových voľbách už budem hlasovať na neho.“

„Poviem mu, ale prezraďte mi, o čo ide, abych mu reku, pripomenul, ak by zabudol...“

„Ale krivda sa mi deje. Ja som ten roľnícky podiel vzala na meno mojej matky, ale to len tak. Skutočnou majiteľkou bola som ja. Mať zomrela a „generálka“ ma honí za prevodný poplatok, či dedičský, už ani neviem, ako sa to volá. A deje sa mi krivda. Tu len poslanec pomôže. Však načo ho aj máme na inšie, než aby za nás intervenoval!“

„Ak dobre rozumiem, ide vám o odpis predpísanej platby. Nechcete platiť, či hej?“

„Á, dobre ste rozumeli; nechcem platiť! Veď kto by dnes platil? Chystá sa zákon, že odpíšu z daňových nedoplatkov. Nuž, prosím, dačo objednám, niečo odtajím, nezaplatím nič a zbytok mi odpíšu.“

„Vidím, vidím, pani Zdrchaná. Vy ste príkladnou vlastenkou.“

„To som veru, aj môj otec bol. On si kedysi kupoval aj slovenské kalendáre na jarmoku pod šiatrami. Trocha tej protekcie sme si teda zaslúžili už dávno pred prevratom. Však sme Slováci, ako ináč!“

„Pani Zdrchaná! Ja som už aj tu za rovnosť. Ako úradník musím štátu na daniach odviesť, čo mu patrí. Na mne si to štát vždy doženie. Vy, vlastenka. žiadate poslanca, aby vám išiel objednávať z povinnej platby do štátnej kasy. A ja mám pri tom ešte asistovať!? Nikdy! Porúčam sa!“

Pani novopečená statkárka odišla s dlhým nosom. Lipnický si s odporom zaklial medzi zuby a zasyčal: ,.Parazit!“

„Otče, zavri dvere, nepúšťaj mi sem týchto ľudí, ja sa chcem s vami v pokoji pozhovárať,“ žobroní syn.

„Nemožno, synu: povedali by, že si nafúkaný a hanbíš sa za svoj ľud. Ty odídeš, ja tu ostanem. Mal bych sa ver naočúvať.“

Čo sa tu dalo robiť? Nič. Alebo zutekať hneď k vlaku. O chvíľu prišiel zdatný občan, gazda zámožný. Pozdraví sa, ako patrí a začal:

„Však aj mám toho syna na vyššej štátnej hospodárskej škole hen v Košiciach. Poriadny šuhaj, mám z neho radosť a mať ešte väčšiu. Aj v lete tu bol, nuž veď ste ho videli. Je tam deväť profesorov Čechov a len jeden Slovák a i ten sedí na mojom synovi. Tí Česi sú s ním spokojní, ten Slovák nie a nechal ho toť v konferencii prepadnúť. Veru, ani neviem, čo tu mám robiť, čo si počať?“

„Nasekať mu!“ odpovedal Lipnický.

„Oh. to nie, ktože by si trúfal na profesora!“

„Kdeže by na profesora! Synovi si nasekajte, nech sa učí!“

„Ako to? Veď on vie po slovensky. Veď je Slovák. My sme Slováci. Veď je to k smiechu, aby Slovák prepadol zo slovenčiny!“

„Nepoviem nič a synovi si nasekajte, nech sa učí! Na to je tam! Spánombohom!“

*

„Bodaj ste zdraví boli!“ želá zámožný gazda Matej Hoško, najbohatší na okolí.

*

„Dobré zdravíčko Pámodaj!“

„Slobodno!“