Železné ruky

Július Barč – Ivan

Obálka: Albert Gleizes - Man on a Balcony – voľné dielo

Vytvorené v softvéri Canva (www.canva.com)

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-111-4 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-112-1 (MOBI)

1.

Je po poslednom čísle programu našej študentskej zábavy. Preobliekam sa s ostatnými účinkujúcimi za javiskom. Dolu v sieni sa odstránili stoličky a už sa tancuje.

Naši otcovia sa vari aj hnevali, že trošku privčas sme sa pustili do usporiadania letnej zábavy. Veď iba nedávno sa začali naše letné prázdniny. Vskutku, sme iba v polovici júla a už sme sa postarali o senzáciu pre naše okresné mesto. V tejto chvíli však na nás za to nikto nehundre. Účasť je hojná, nálada znamenitá a skvelé čísla programu boli odmenené búrlivým potleskom. Usporiadatelia sa usmievajú. Sú presvedčení, že na zábavu nedoplatíme.

Ondriš Sklenár pristupuje ku mne a blahoželá. A hneď sú okolo mňa aj ostatní známi chlapci. Prikyvujú Ondrišovi, že mne možno ďakovať za úspech zábavného programu a že v oboch jednoaktovkách som vytvoril skvelé postavy. Usmievam sa na Ondriša a podávame si ruky. Nepoznám sa ešte so všetkými chlapcami. Nedávno sme sa sem prisťahovali a maturoval som na ústave, ktorý nenavštevujú žiaci z nášho mestečka. Ale medzi známymi sa začínam cítiť dobre. Neuvedomujem si to len teraz. Zoznámil som sa s týmto pocitom už na skúškach zábavného programu a dnes ma robí šťastným. Lebo pre mňa je tento večer zázračne krásny.

Prechádzam medzi tancujúcimi a smerujem k stolu, pri ktorom sedia moji rodičia. Hudba naraz prestala hrať, tancujúce páry sa vracajú na svoje miesta a ja už zďaleka vidím náš stôl obklopený početnou dámskou spoločnosťou. Približujem sa. To pani prednostová a iné dámy, priateľky a známe mojej mamy, ju vyhľadali, aby jej gratulovali k môjmu úspešnému vystúpeniu. A mamka priam žiari radosťou, že má takého nadaného syna.

Hľa, i pani riaditeľa fabriky sa približuje k nášmu stolu, aby sa blahosklonne prihovorila a blahoželala matke.

Počujem jej hlas.

Len kde sa to Vladko naučil?

A vidím už aj úsmevy na tvárach. Chápem celkom pani prednostovú, že takúto poznámku nemôže nechať bez slova.

„Moja drahá,“ hovorí, „tomu sa nemožno naučiť. To je dar boží!“

Pozorujem môjho otca. Počúva tieto reči a jeho tvár trošku je zmenená. Nedá sa uhádnuť, na čo myslí, ale vidím, že je dojatý. Ktovie však, či sa mu nebude chcieť opustiť zábavu práve v tejto chvíli. Nech! Mňa by veľmi nezarmútil. Bolo by mi to vlastne jedno. Ba bol by som tomu aj rád. Tanec, pijatika a všetko ostatné, čo vábilo mnohých chlapcov, mňa nikdy nepriťahovalo. I teraz, keď padla opona za druhou aktovkou, v ktorej som hral tiež hlavnú úlohu, prestala ma naša študentská zábava zaujímať. Nemal som čo závidieť chlapcom, ktorí tancovali, spievali a popíjali si tak, ako býva zvykom na letnej zábave.

Vždy som mal rád svoju samotu. A to som videl aj u môjho otca. Ukázalo sa pri mnohých príležitostiach, pri ktorých sa mohol zabaviť, že sa radšej vrátil domov. Ale mamka, často mlčanlivá, obklopená tichosťou v celom svojom živote, mala rada zábavu a spoločnosť. Dívať sa na tanec a počúvať spev. Iba si vzdychla, keď sa otec predčasne zdvihol od stola, ale išla poslušne za ním.

Tak to bude i teraz. Už to vidím.

Dámy odišli. Mamka vstáva. Ideme.

Zábava je v plnom prúde.

Bola krásna mesačná noc.

Na ceste domov padlo niekoľko slov.

Spočiatku sme mlčky kráčali. Ja s mamkou, otec na niekoľko krokov pred nami. A naraz vybuchlo slovo, ktorého sme sa všetci zľakli.

Nie, nemusel som hovoriť o tom hneď za horúca. Nebolo to odo mňa pekné. A keby som si bol priznal, že ma viedla pritom vypočítavosť, bol by som musel pridať aj to, že to nebolo odo mňa ani taktické. Zvláštnu náladu sme mali všetci pri odchode zo siene, kde bola zábava. Mnoho sme z nej odnášali, uznanie, blahoželania, spomienky na potlesk i na slzy. A ponáhľali sme sa. Bolo to veľmi múdre. Utekali sme z tejto siene, kým bola krásna. Vedeli sme, že tí, ktorí sa v nej budú ďalej zabávať, uvidia možno aj skutočnosť. Uvidia túto sieň i za denného svetla. Možno i to, že jej steny sú špinavé, kde všade chýba omietka, aká je maľba i podlaha. My sme utekali z nej možno aj preto, aby sieň, v ktorej som zažil svoj veľký úspech, zostala v mojich spomienkach navždy krásna. A navždy krásny bol aj tento večer, ktorý pravdepodobne rozhodne o mojom živote.

Kráčali sme tíško a pozorne, ako keby sme boli zahalení v jemný, čarovný závoj. Ten závoj mal v nás chrániť to, čo sme si niesli v duši. Lebo i táto chvíľa bola mimoriadna. I tú chvíľu, v ktorej sme my traja kráčali nocou, napĺňala krása dnešného večera. Niesli sme ju v sebe. Cítili sme, že sa stále usmievame. Nevideli sme to, lebo sme sa nedívali jeden na druhého. Len sme to cítili.

A tu sa ozvalo to slovo. A naraz sme pocítili, ako sa trhá z nás ten čarovný závoj. Na handru. Kto chcel prehovoriť prvý, bol v nevýhode. Musel si vybrať slová. Moje boli surové. Striasli mojich rodičov. A bolo po ilúzii.

Zaútočil som na otca, aby mi dovolil zapísať sa na dramatickú akadémiu. Chcel som sa stať hercom. Bola v tom vypočítavosť žiadať ho hneď po úspechu o splnenie mojej túžby. Možno, keby som bol mlčal, boli by sme obaja zostali na ceste k chvíľke, ktorá nás mohla zblížiť. Takto iba potom, keď som skončil, som cítil, aké surové boli moje slová a akú chybu som spravil.

A predsa som dostal neočakávanú odpoveď. Počítal som, že otec povie tvrdo: Nie! A on povedal ticho len toľko:

„Zajtra si o tom pohovoríme.“

Išli sme ďalej. Mesiac svietil tak ako pred chvíľou. Len my sme boli inakší. Zmizla už z našich duší krása, ktorú sme si so sebou niesli. Úzkosť sa nás chytala, či zajtrajší deň nás nepostaví proti sebe a či nám netreba hotoviť sa do boja.

A teraz tu sedím a rozmýšľam.

Tento záhradný domček dal otec postaviť pre mňa vlani, keď sme sa sem presťahovali. Bolo to krátko po tom, keď som prekonal ťažký zápal pľúc. Chcel, aby som cez prázdniny, ktoré strávim doma, bol ďaleko od prachu ulíc a mohol sa nadýchať vždy dobrého povetria. Tu spávam teraz v lete. Záhrada je asi na dvesto krokov od fabriky a od vilky, v ktorej bývajú rodičia. Pred chvíľou sme sa tam rozlúčili s mamkou a s otcom.

Otec vošiel prvý potom, keď si otvoril. Obrátil sa vo dverách a zavolal:

„Dobrú noc!“

Mamka mi stisla silne ruku. Ako keby ma bola chcela povzbudiť a povedať mi: Vydrž! Ja som s tebou! A budem šťastná len vtedy, keď budeš šťastný aj ty!

Keby všetko záviselo od mamky! Ale v takých veciach si otec ťažko dá povedať.

Ináč túto otázku nenadhodil len dnešný večer. Už dávno sa hľadá v našej rodine odpoveď na ňu. A vážne rozmýšľajú o nej otec i matka. Raz, práve vtedy, keď som chcel otvoriť dvere z predsiene do izby, som počul mamku, ako v izbe hovorí:

„Napokon má devätnásť rokov. Je po matúre. A mohol by aj sám rozhodnúť o tom, čím by chcel byť!"

A hneď nato sa ozval otcov hlas nervózne a vyčítavo:

„Sám?“ A zopakoval túto otázku.

Vtedy som otvoril dvere. Boli zarazení. Nepokračovali v rozhovore. Ja však viem, že neprestajne rozmýšľajú o mojom osude.

Dnu je dusno. Otváram dvere a vychádzam z izby na verandu. Ešte je tma. Ďaleko je nový deň.

Až príde, privítam ho so sladkou únavou a s otázkou: Aký bude a čo prinesie?

Iba pri obede sme sa stretli.

Z dvora fabrickej budovy sa dalo prejsť do nášho dvora. A tak sme z našej kuchyne i z izby vždy videli otca, keď prichádzal z fabriky domov.

Bola to fabrika na výrobu hračiek a zamestnávala sto dvadsať robotníčok a robotníkov. Zavádzala novinku v hračkárskom odbore. Vyrábala hračky len z dreva. Hračky sa ujímali pomaly, ale vzbudzovali pozornosť a získavali zákazníkov. Od budúcnosti sa mohlo očakávať nielen to, že sa fabrika udrží, ale i to, že sa zvýši počet pracovných síl. Otec viedol podnik z obchodnej stránky. Zasvätení hovorili, že on ho udrží. Venoval mu skoro všetok svoj čas a všetky svoje sily a len jemu možno ďakovať, že po strašnej vojne, do ktorej sa po prvý raz zamiešal celý svet, v časoch ešte neistých, ho vedie tak úspešne, že patrí v štáte k najlepším.

Keď otec vošiel, pozdravil som. Ale k stolu sme si sadli mlčky.

Padlo len niekoľko slov. Osemročná sestra Vierka štebotala. Ale nik ju nepočúval. Čakali sme všetci na to, čo príde.

Nepočítal som s tým, že hneď teraz budem môcť prehovoriť s otcom o našej otázke. Očakával som, že mi povie len to, kedy sa budeme môcť porozprávať. Hneď popoludní sa vracal vždy do fabriky. Lenže teraz napodiv neodchádzal, i keď sme obed dokončili. Počkal, kým sa neupratalo zo stola. Potom pozrel na Vierku a povedal jej, aby sa išla hrať na dvor. Tá sa hneď vytratila z izby. Mamke povedal len toľko: „Zostaň, ak chceš!“

Mama zostala.

Otec vstal. Bol tučný, ale vysoký. Postava impozantná. Vyzeral teraz ani nejaký prísny kňaz, ktorý chce niekoho pokarhať. Nie podľa Kristových prikázaní, ale ľudskou prísnosťou, ktorá nepozná veľmi milosť a lásku.

Začal s mojím včerajším vystúpením. Prechádzal sa po celej dĺžke izby duniacimi krokmi a hovoril hlasom mocným. Len akoby nie nám, ale pre seba. I tak zneli jeho slová čudne. Hovoril tak, ako keby odpovedal na nejakú obžalobu. A akoby si nás pritom málo všímal a bolo mu celkom jedno, že ho počúva staršia žena s nervozitou, zle skrývanou, a mladík so vzrušením chvíle, v ktorej sa rozhoduje o jeho budúcnosti. Cítili sme s matkou, že teraz sme mu cudzí.

Poznamenal po dlhom úvode, že chápe, že ma omámil včerajší úspech. Bolo hodne potlesku a hodne gratulácií. Kamaráti ma mohli ešte zdvihnúť na plecia, aby slávy bolo ešte viac, poznamenal ironicky. A vlastne, čo to bolo včera? Aká veľká udalosť, rozhodujúca v živote? Nuž študenti zahrali dve aktovky. Obyčajné ochotnícke predstavenie. Opakoval tieto slová a slabikoval ich, aby upozornil znovu na dôraz, ktorý chcel ponechať na nich. Obyčajné ochotnícke predstavenie.

Spomenul som si, aký dojatý bol včera na tom obyčajnom ochotníckom predstavení. Možno bol, odpovedal, keď som mu to pripomenul. Sú chvíle, ktorým sa nemožno ubrániť. Premôžu človeka. To však nemení jeho názor na takéto a podobné predstavenia. Nezdržal som sa a povedal som mu podráždene, že nádejný herec by mohol ťažko presvedčiť o svojom talente pri inej príležitosti ako pri vystúpení na takomto ochotníckom predstavení. On však pokračoval nevykoľajený. Ktovie, či sa dá pokladať úspech na ochotníckej scéne za úspech vážny, na ktorom si možno založiť budúcnosť. Lebo o budúcnosť ide, všakže? O moju budúcnosť. To si treba, vraj, uvážiť ešte! Podľa jeho mienky ostávalo otázkou nielen to, či by som obstál medzi hercami z povolania. Aj to bolo otázkou, či mám vôbec talent.

Od zlosti a bolesti sa mi naplnili oči slzami. Chcel som mu skočiť do reči, ale umlčal ma povýšeným gestom. On prosto neverí, že ja mám talent. Nemám to napísané na čele, že zo mňa niečo bude a dobrý obchodník neriskuje tam, kde môže len doplácať. Či skutočne mám v sebe niečo, to sa ukáže neskoršie. Nestratí sa to a dá sa to využiť aj po rokoch. Pospomínal členov starej hereckej gardy nášho okresného mestečka, výborných ochotníkov, ktorí sa v živote uspokojili potleskom miestneho publika. A pritom sa riadne venovali svojmu povolaniu.

Tu urobil krátku prestávku a potom pokračoval.

Moje pravé miesto v živote nie je a nebude na javisku. Dôrazne ma žiada, aby som takéto detské myšlienky a plány vyhodil z hlavy. To sú len sny, ktoré sa nikdy neuskutočnia. Rozhodol tak, že budem študovať právo a keď skončím, vstúpim do služieb fabriky.

Skončil.

My s mamkou sme mlčali. Pochopili sme, že otec hovoril príliš vážne.

Otec chvíľu čakal, že sa z nás odváži niekto na odpoveď. Potom sa odvrátil od nás a vyšiel.

2.

Som vo svojom domčeku v záhrade. Sám.

Vtedy, po otcovom odchode, som mal v očiach slzy. Hlúpe je, že som taký citlivý.

Mama ma láskala. Naraz však prestala a v jej hlase bola nezvyklá tvrdosť.

„Čo urobíš?“ spýtala sa.

Neodpovedal som. Hanbil som sa za svoje slzy. Inakšie som mal prijať skutočnosť, pred ktorú nás otec postavil. Nie slzami!

Mamka, akoby bola uhádla moju myšlienku, povedala:

„Nesmieš sa postaviť proti otcovi. Nechce ti zle! Každý rodič by najradšej videl svoje dieťa tam, kde by bola jeho budúcnosť najistejšia.“

„Ale ja nechcem zaistenú budúcnosť so zamestnaním, ktoré nenávidím. Nechcem.“

„A vieš dobre, syn môj, čo chceš?“

Zarazila ma táto otázka. Aj mama pochybuje vo mne?

„To nie je dosť, že chceš byť hercom. Tvoj plán nás nezbaví starostí o tvoju budúcnosť. I keby otec s tebou súhlasil.“

Nevedel som si predstaviť, prečo pozerá mama na vec inakšie. Inakšie ako ja a inakšie ako otec. Myslel som si, že stojí vo všetkom pri mne a že jej záleží na tom, aby jej jediný syn bol šťastný. Povedal som jej to tvrdými a trpkými slovami. Že otec nechce moje dobro, nechce moje šťastie, to viem. Poznal som to preto, lebo som mnoho rozmýšľal o našom pomere. Ani teraz nehovoril otvorene. A nešlo mu o moju budúcnosť. Bránil iba seba, celkom egoisticky, svoju budúcnosť, svoje postavenie pred všetkým, čo by mohlo nepriaznivo vplývať na jeho život, keby sa stal jeho syn komediantom. Videl som to jasne. Lenže i mama i otec sa mýlia, keď si budú myslieť, že budú o mne rozhodovať bez opýtania. Keby sa o to pokúsili, videli by, že sa im nepodarilo vychovať zo mňa poslušného a pokorného otroka, i keď to možno chceli.

Vyšiel som a prudko tresol dverami.

A teraz tu sedím už hodiny. Pokúšam sa čítať. Ale nijako mi to nejde. Trápim sa a mučím.

Som pevne rozhodnutý nejsť na večeru. Tak cítim, že dnes by som nemohol sedieť s otcom pri jednom stole. Som rozdráždený a nemám náladu, v ktorej sa ustupuje. Mohli by sme sa chytiť a potom by bolo zle.

Ale nech hovorí čokoľvek, včera bol dojatý. A možno mal aj radosť z môjho úspechu. Že by sa bol pretvaroval? Nie. Skutočne sa tešil. Lenže predovšetkým preto, lebo môj úspech bol aj jeho úspechom. Nebudú ho haniť za to, že má šikovného a nadaného syna.

V záhrade počujem nejaké kroky. Blížia sa. Škoda, že som sa tu nemohol zavrieť.

Dvere sa otvárajú. A v nich mama.

„Prečo dávaš na seba čakať? Či si chcel, aby som prišla za tebou?“

Hanbím sa.

„Poď na večeru!“ vraví mama ticho, ale rozhodne.

„Nejdem.“

„Chceš zvadu a hriech. Otec bude dobre vedieť, prečo si neprišiel. A poznáš jeho povahu. Aký býva prudký a čoho je schopný, keď sa niekto postaví proti nemu.“

„Poď,“ povedala znovu. „Musíme zachovať pokoj v našom dome.“

Kráčame našou záhradou spolu s mamkou. Augustový večer tíško sa blíži.

Spočiatku sme pri večeri všetci mlčali.

Už sme sedeli pri stole, keď otec prišiel. Pozdravil a sadol si. Viera sa pomodlila.

A tu otec uprel pohľad na mňa. Bol to prenikavý pohľad. Chcel vniknúť do hlbín. Sklopil som oči.

Viera začala štebotať. Že z hračiek, ktoré sa robia vo fabrike, dostala dnes húsku. A že tá húska má zelený zobák. Kto to kedy videl, aby mala húska zelený zobák? Prečo nemá červený?

Na mojej tvári sa zjavil diabolský úsmev.

„Vieš, Vieročka,“ povedal som jej, „to máš tak. Dospelí ľudia radi by poúčali malé deti. Ale nevedia ani toľko, že húska má mať červený zobák.“

Pokračoval som, ako keby som nebol spozoroval mrazivé ticho okolo stola.

„Dospelí sa detí nepýtajú na nič. Je im jedno, či sa ti to páči a či by si sa nehrala radšej so sliepočkou alebo kačicou. Rozkážu ti, že ti musí byť dobrá húska so zeleným zobákom, a ty musíš čušať.“

Otec pozrel na mňa. Cítil som, že porozumel. Dojedol večeru s nezmenenou tvárou. Len keď som sa zdvihol od stola a poďakoval sa, aby som mohol odísť, povedal len toľko: „Zostaň!“

Vo mne kypela zlosť. Nenávidel som chvíle, v ktorých som musel počúvať ako otrok. Tvár sa mi vôbec nezmenila, iba som si zahryzol do perí a opakoval som si: Si otrok, otrok, otrok. Keby si bol slobodný, povedal by si len toľko: Ľutujem, ale nezmením svoju mienku. Robíte i so mnou to isté, čo s Vierou. Hodíte jej húsku so zeleným zobákom a je vám celkom jedno, že sa jej ten zobák nepáči alebo že by chcela inú hračku. Mňa chcete prinútiť, aby som študoval právo, a je vám celkom jedno, že sa chcem stať hercom. Len či my, deti, musíme padať na kolená, byť šťastní a spokojní s tým, čo nám dávate vy, veľkodušní a milujúci rodičia? Keby ste vedeli, ako sa nám protiví človek, ktorého by ste chceli z nás spraviť vy! Ten ponížený otrok!

Stál som pri stole a mlčal. Čakal som, že sa mi otec prihovorí.

Ale otec sa neprihovoril. Nechal ma stáť. Krv mi vstúpila do hlavy. A predsa som mlčal. Iba som na mamku pozrel, ale bez výčitky. I ona to vedela, že sa znovu stratili všetky moje nádeje.

A tu vybuchla.

„Čo chceš od neho?“

„Poviem mu to sám,“ odpovedal otec.

„Tak mu to povedz! A netráp ho!“

„Ja že ho trápim?“ skríkol naraz otec. „Ja? Môjho syna?“

Ó, aké to bolo čudné, čo povedal otec. A ja som mu predsa veril v tejto chvíli. Aj vďačnosť musel cítiť v mojom pohľade. Niečo krásneho bolo v jeho priznaní, že by ma nemohol trápiť preto, lebo som jeho synom. Bolo to také krásne ako chvíľa na zábave, keď som spozoroval, že je dojatý. Len prečo musím myslieť na to, či boli jeho slová úprimné?

„Povedz mi,“ obrátil sa naraz ku mne, „nie si rád, že ťa pošlem študovať právo?“

Odpovedal som pokojne, akoby som už bol našiel seba.

„Nie som rád. Všetci moji spolužiaci mohli si vyvoliť, čo budú študovať.“

„Len či je medzi nimi i taký, ktorý sa chce stať hercom?“

„Nie je,“ odpovedám.

„Vidíš,“ povedal triumfálne. „Iste si zvolili riadne občianske povolanie.“

„Možno si ho zvolili preto, lebo ani jeden z nich necítil nijaké zvláštne nadanie,“ povedal som s presvedčením, že začínam bojovať. „Môj prípad je však iný. Moji spolužiaci ma videli hrať a pokladali ma za rodeného herca. Boli presvedčení o tom, že pôjdem študovať na dramatickú akadémiu.“

„Medzi tú háveď? Medzi tú bagáž?“

„Možno v tej hávedi je viac statočných a úprimných ľudí ako medzi tými, ktorí si zvolili riadne občianske povolanie.“

„Dosť!“ skríkol otec a vstal. Nevedel som, čo ho tak rozčúlilo, ale vyzeral strašne. Urobil niekoľko krokov ku mne. A naraz sme stáli proti sebe.

Ale v tej chvíli sa postavila aj mama medzi nás.

„Čo chceš od Vlada?“ spýtala sa otca.

„Naučiť ho, ako sa má syn s otcom rozprávať.“

„Doteraz to vedel. Nikdy neboli v našej rodine takéto výstupy.“

„Máš pravdu! Začali sa presne vtedy, keď nám pán syn dorástol. Môžeš mať z neho potešenie.“

„A čo zlého som spravil?“ zamiešal som sa i ja.

„Mlč!“ zreval otec a v návale zlosti chytil stoličku a zdvihol ju na mňa.

Zasa tie slzy. Ale nie sú to slzy bezmocného človeka. „Udrite!“ zvolal som celkom blízko pred ním, lebo mama bola teraz už mimo nás. Bola to vec len nás dvoch. „Udrite a zabite! Bude lepšie zomrieť, ako žiť taký život!“

A tu v tichosti sme počuli výkrik. Výkrik a potom desivý plač.

To plakala Viera. Viera, ktorá nikdy v živote nevidela niečo takého strašného ako tento výstup.

Mama priskočila k nej a vzala ju na ruky. Ale dieťa bolo prestrašené. Jeho plač znel ako strašlivé zavýjanie. Počúvali sme ho bezmocne. A pochopili sme, čo sa odohráva vo Vierkinej duši. Pochopili sme to, čo sme nevideli, akí strašní musia byť ľudia, keď sa postavia proti sebe. Aj to sme chápali, že ju mamka nadarmo láskala. Vierka ďalej neznesiteľne kričala.

„Choď s ňou do spálne,“ povedal otec celkom ticho. „Azda sa tam utíši.“

Mama vyšla s Vierou.

Ostali sme s otcom dvaja. Nedívali sme sa na seba.

Keď prehovoril otec, jeho hlas bol zlomený. Nie v jeho hlase bola tvrdosť, ale v tom, čo povedal.

„Ak nechceš študovať právo, pôjdeš s matúrou do úradu.“

Noc bola ťažká.

Ako to mohol urobiť? Stoličku zdvihnúť na mňa!

Keby ju bol hodil do mňa, nebol by som sa uhol. Prečo by som mu to bol prekazil, keď ma raz chcel zabiť? Načo žiť, keď ťa tvoj otec chce zabiť?

Musel byť rozzúrený, že sa nevedel ovládnuť. Rozsrdiť sa vedel aj pri iných príležitostiach, a predsa sa v ňom našlo vždy niečo, čo schladilo jeho prudkosť. Či to bolo len preto, lebo som ja nebol dosť poslušný a pokorný? A odvážil som sa zotrvať pri svojej túžbe a neprijal som jeho vôľu ako rozkaz, ktorý musí byť bezpodmienečne splnený?

Neviem.

Po tom, čo sa stalo, som sám nevedel, čo mám robiť. Tento výstup mnou otriasol. Nezabudnem ho tak ľahko. Nechcelo sa mi veriť, že otec použije násilie. A predsa bolo z jeho hrozby zrejmé, že ma chcel prinútiť prijať jeho rozkaz. Len či by splnil svoju hrozbu a či nebola len prázdnym slovom?

Odpoveď na túto otázku bola pre mňa veľmi dôležitá. Lebo po úvahách, ktoré trvali dlho do noci, som sa rozhodol, že sa ľahko nedám. Postavím sa proti tomu, čo chce otec. Pravda, bol by to koniec nádejí, že sa raz stretneme. Lebo postaviť sa oproti nemu a ešte dúfať, že mi raz dovolí, aby som sa stal hercom, bolo by iba bláznovstvo.

Nie, otec nepopustí. Je to zrejmé z jeho doterajšieho postupu. A bude mu to jedno, či sa ja spýtam, alebo nejaký cudzí pozorovateľ nášho života a nášho sporu postaví si otázku: Môže niekto po použití takého násilia sa volať ešte otcom?

Lebo otcovi nezáleží na mienke cudzích ľudí. Ani na tom, ako zmýšľa jeho syn. Bolo to dávno, keď nás spájalo podivné puto, cit hlboký a mocný. Nemôžem za to, že u mňa nesúhlasí predstava otca so slovami, počínaním a úsmevom môjho otca, a každá chvíľa, v ktorej sa stretávame, ženie nás od seba vždy ďalej. Možno budem v ňom raz vidieť iba nepriateľa. A budem ho i nenávidieť ako nepriateľa.

Bolí ma to a viem, že je to strašné. Ale tak cítim, že ho už teraz nenávidím.

Koniec ukážky