Prokletí reportéři

Absynt 2023

Lukáš Onderčanin

Utopie v Leninově zahradě

Československá komuna Interhelpo

Přeložil Miroslav Zelinský

Ukázka z elektronické knihy

„Opravdu, našli se na Slovensku mnozí, dobře situovaní dělníci, nadšení stoupenci komunismu, blázniví snílci o zlatých jablkách v Leninově zahradě.“

„V Americe můžete mít všechno, jen ne svobodu. Jediná svobodná země na světě je Sovětský svaz.“

Štefan Dubček

Vydanie publikácie podporil z verejných

zdrojov Fond na podporu umenia

Tato kniha vyšla s finanční podporou Komise SLOLIA,

Slovenské literární centrum.

Copyright © Lukáš Onderčanin, 2021

Cover art © Pavlína Morháčová

Translation © Miroslav Zelinský

ISBN 978-80-8203-449-6

Vytvoření elektronické verze Dibuk, s. r. o., 2023

František a Pavlína Pokorní z Hlohovce

1

Přítelkyně

Na začátku byl slib.

Chtěli se vrátit do vlasti, která ve skutečnosti jejich vlastí nikdy nebyla. „Ta řeč, ta kuchyně, ty písně,“ zasněně vypráví dvaaosmdesátiletá Naděžda Pokorná a v kuchyni svého malého bratislavského bytu si zalévá černý čaj.

Mluví slovensky, ale se silným ruským přízvukem. Léta poslouchala slovenské lidové písně i pohádky, jídala kynuté buchty a rodiče jí vyprávěli o životě na Slovensku. Pro dítě to však byly jen spousty starých pohlednic a vybledlých fotografií. Slovensko bylo jen jakousi bájnou a velmi vzdálenou zemí.

Ani Mária Golianová neznala Slovensko jinak než z vyprávění rodičů. Její bratři si občas vybavili malý záblesk ze svého krátkého života v Handlové, na okamžik se jim zjevila otcova tvář umouněná od uhlí nebo zelené louky za městem.

„Pamatovali si na fotbal i na slovenská jídla. I proto je to táhlo zpět,“ vypráví pětaosmdesátiletá Mária ve svém tmavém bytě v centru kyrgyzského Biškeku a vytahuje krabici s fotografiemi svých čtyř bratrů.

Obě se narodily v Kyrgyzstánu. Karavana velbloudů táhnoucí rušnými bazary plných koní, hudba mnoha jazyků a čtyři tisíce metrů vysoké štíty pohoří Ťan-šan za okny – to byl jejich domov, ze kterého chtěly navzdory všemu hezkému odejít. Ale kam? Do vlasti, kterou jejich rodiče na chvíli zatratili a pak po ní velmi dlouho truchlili.

Naděždě se to podařilo.

Mária zůstala.

* * *

Alexander Golian, Máriin otec, se rozhodl mezi prvními. Pracoval v handlovském dole, měl velký dům a čtyři syny, ale zvábil ho nový svět, ve kterém je dělník na prvním místě. Stačila k tomu jediná přednáška, krátký kurz umělého jazyka ido a pár zkušeností z dob, kdy byl jako rakousko-uherský zajatec umístěn v ruských dolech. Roku 1925 vše prodal, naskládal svůj majetek do několika dřevěných beden a v Žilině nastoupil s celou rodinou do vlaku mířícího do města Pišpek1 vzdáleného pět tisíc kilometrů, ležícího až kdesi na okraji Sovětského svazu. Chtěl na vlastní kůži zažít budování nové socialistické společnosti, žít v osadě, kde jsou si všichni rovni a kde jazyk, majetek, povolání či postavení nehrají žádnou roli.

František Pokorný z Hlohovce šel mezi posledními. Byl studený březen 1932. S manželkou Pavlínou toho na rozdíl od Alexandra Goliana moc neměli. Stolařské dílně, ve které František pracoval se svým bratrem, se nedařilo a ani úroda na dvou hektarech půdy na živobytí nestačila. Dva měsíce před odjezdem si ještě nebyl jistý – aby mohl zaplatit podíl, musel by prodat všechno včetně domu. A pokud by se to nepodařilo? Zůstali by bez střechy nad hlavou? Nakonec se však přece jen odhodlal a s Pavlínou a jejími dvěma sourozenci nastoupil na poslední vlak, který směřoval do dalekého Kyrgyzstánu.

Ode dne, kdy Alexander Golian poprvé vstoupil do nehostinné stepi pod ťanšanskými horami až po příjezd Františka Pokorného do dvoupatrových domů zaběhlé československé komuny, zlákalo výrobní družstvo Interhelpo více než tisíc lidí z Čech, Slovenska i Podkarpatské Rusi.

„Tohle byli skuteční komunisté. Přijeli tam pomáhat na pět let. Chtěli šanci na lepší život pro sebe i ostatní,“ říká Naděžda Pokorná. Z pěti let se však stal celý život a prvotní nadšení vystřídala realita. Mnozí se cítili oklamaní.

* * *

František Pokorný nejednou uvažoval o návratu domů. A proto když skončila druhá světová válka, začal šetřit. Nastřádané rubly ukrýval do staré plechovky, kterou později zakopal pod šeříkem ve své zahradě. Čekaly tam, dokud je nevyhrabal pes. Našla je jeho manželka, která se na něj rozzlobila a přikázala mu, aby je investoval do stavby domu.

František se tehdy zeptal dcery Naděždy, jestli by se nechtěla vrátit domů. Rozhodla se až téměř o dvacet let později. Chtěla začít žít ve vlasti rodičů, kterou znala jen z vyprávění.

V roce 1968 napsala první dopis. Žádost o udělení občanství a možnost návratu do ČSSR. „Máte dva syny, ti se o vás musí postarat,“ odepsali jí z československého ministerstva zahraničních věcí. Za dva roky napsala znovu.

Poprvé byla v Československu v roce 1976 jako turistka. Tehdy se ještě více utvrdila v tom, že tady chce žít. Stihla oběhnout archivy, matriky i kostely, aby posbírala všechny potřebné dokumenty. Své dopisy vždy pečlivě koncipovala a uctivě v nich žádala o možnost návratu. Kladná odpověď však nepřišla. Ani v roce 1976, ani o sedm let později. Obrovské stohy dokladů, které přinesla na pražské ministerstvo, byly stále málo. „Nevím, proč vám to pořád někdo odmítá,“ řekl jí zaměstnanec ministerstva, ale schvalovací razítko na její papíry nepřipojil.

Nejprve musel padnout komunistický režim a teprve potom se mohla Naděžda Pokorná přestěhovat ze spřátelené Kyrgyzské sovětské socialistické republiky. Pomohl jí v tom Alexander Dubček, který jako malý chlapec pobíhal mezi dětmi interhelpovců v Kyrgyzstánu a kamarádil se i s bratry Márie Golianové.

Prvního února 1991 zazvonil Naděždě Pokorné telefon. Na druhém konci byla její příbuzná. Celá vzrušená jí do sluchátka přečetla: „Vážená paní, sdělujeme Vám, že ve věci trvalého pobytu pro Vaši příbuznou, paní Pokornou, bylo rozhodnuto po novém posouzení této vyhovět.“

Naděžda byla na cestu do Československa připravena – synovi nechala polovinu domu a druhou polovinu prodala za padesát tisíc rublů, které si uložila na účet v bance, protože do Evropy si je přivézt nemohla. Přišla však měnová reforma a s devalvací rublu její úspory ztratily hodnotu. Za cenu půlky domu si najednou mohla dovolit jen šálek čaje a dva pirožky.

* * *

Mária Golianová má v krabičce pečlivě uložené rodné listy obou svých rodičů, fotografie bratrů i pohlednici z Handlové. Slovensky už dávno zapomněla, ačkoli některá slova v ní stále rezonují. Pamatuje si, jak jí máma koupila první gramofon a k němu několik desek s kyrgyzskými písničkami. Celé okolí se scházelo pod jejich oknem a poslouchalo. A stejně si pamatuje i těžké časy, kdy k sobě přijala hladovějící čínské uprchlíky.

„Otec se těsně před smrtí mámě omluvil. Řekl jí, že mu je líto, že ji sem dotáhl,“ říká.

Občas uvažovala i o návratu do Československa. Snil o něm zejména otec, který zemřel těsně po válce. Mnozí se vrátili po Stalinově smrti. I její bratr nakonec odešel.

S přítelkyní Naděždou Pokornou si roky telefonovaly. Mluvily o Bratislavském hradě, o bytě v Ružinově, o nové práci. Na Slovensko se nakonec dostala, ale jen jako turistka. Domů si přivezla slovenské noviny a pohádkovou knížku, která dodnes leží v knihovně jejího biškeckého bytu. Mária zůstala žít v bytě nedaleko zelené aleje v centru kyrgyzské metropole. Té, která svoji tvář získala i díky jejím rodičům a dalším odvážným Čechoslovákům.

Pár měsíců předtím, než v létě 2020 náhle zemřela, řekla: „Rodiče byli příliš velcí idealisté, byli taky naivní a nechali se oklamat. Ale nevzdali se a bojovali. A proto jsem na ně hrdá.“

Rudolf Mareček s manželkou Bělou a dětmi

Nedokázal jsem se bohužel zorientovat v tomto přenádherném panoramatu, protože moji průvodci (Kyrgyzové Velké hordy) sice znali Zailijský Alatau, ale Ťan-šan neznali vůbec. Nalevo od naší stezky, uprostřed masivní skupiny sněžných gigantů se ve smělosti svých obrysů tyčila pyramidová hora, jejíž svahy byly tak strmé, že se na některých místech sníh nemohl udržet, ale i při tom všem vypadala pyramida sněhově bílá, zejména proto, že už od samého svého úpatí nacházela se spolu s dalšími velikány horské skupiny v pásmu věčného chladu.

Jelikož jsme dorazili k našemu ubytování kolem čtvrté hodiny odpoledne a slunce bylo stále vysoko, nechal jsem své průvodce postavit stan, založit oheň, vařit čaj a připravit nám skromnou večeři, která sestávala ze sucharů rozmočených ve vodě a smažených na sádle z ovčího ocasu (jelikož jsem si žádné konzervy na své cesty nikdy nebral), a šel jsem s jedním kozákem na nejbližší kopec, odkud jsem měl nerušený výhled na jezero Issyk-kul, jehož délka na jihozápad byla snad i 150 verst (asi 160 km, pozn. překl.).

Z jihu byla celá tato modrá hladina obklíčena souvislým řetězem sněhových obrů. Ťan-šan vypadal jako strmá stěna. Zasněžené štíty, připomínající koruny, vytvářely nekončící pás, a protože jejich nezasněžená úpatí na jihozápadě byla skryta za horizontem, zasněžené štíty vypadaly, jako by se vynořovaly strmě z tmavě modrých vod jezera. Po návratu do stanu jsem velmi rychle usnul i pod tíhou dojmů z přírody, které jsem ten den zhlédl, jakož i za zvuků zurčícího vodopádu.

Piotr Semjonov Ťanšanskij: Memoáry II, Ces do Ťan-šanu, 1856–1857

Konec ukázky