Date: 2023-10-27T22:00:00+00:00
Description: Dominik Dán – Reminiscence
Publisher: Nakladatelství Slovart
Rights: Copyrighted

Dominik Dán

REMINISCENCE

Elektronická kniha

Text © Dominik Dán 2023

Published by arrangement with DANNKAS, spol. s r. o.

Translation © Jan Hanzlík 2023

Czech edition © Nakladatelství Slovart, s. r. o., Praha 2023

ISBN 978-80-276-0820-1

Všechna práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována nebo využita žádným způsobem a žádnými prostředky, elektronickými nebo mechanickými, včetně fotokopií, nebo zaznamenána do informačních systémů bez předchozího písemného souhlasu vydavatele.

Město, příběh a všechny osoby v této knize  jsou vymyšlené a jakákoliv podobnost se skutečnými  událostmi je čistě náhodná, jakkoli se někomu  mohou zdát jaksi povědomé…

Qui parcit nocentibus, innocentes punit.

Kdo šetří viníky, trestá nevinné.

Věnuji Jance a Štefanovi Tršovcovým  ze Zvolenské Slatiny.

Za odborné rady a neocenitelnou pomoc děkuji MUDr. Ivetě Čierné, Ph.D., MUDr. Lucii Mihaleové, Mgr. Anně Kratochvílové, Mgr. Eduardu Mataninovi, MUDr. Denisi Valentovi, Ph.D., MUDr. Dušanu Rapošovi, CSc., MPH.

Za překlad dialogů do němčiny děkuji Zuzaně Hanzlovičové.

1

PROSINEC 1952

Důstojný pán usrkl ze sklenice, hostitel chtěl vypadat úslužně, sáhl po džbánu. Důstojný pán ho zastavil nataženou rukou.

„Je výborné, Franci, ale sklenička stačí.“

„Rakouský, dolnozemský.“

„Nepochybuju, vím, že u tebe najdu jenom kvalitu. Ehm… když sme u toho hledání… ehm,“ důstojný pán váhal, nechtěl mentorovat, hlavně ne před ním, před ostříleným profesionálem.

Nevěděl, jak pokračovat, bezradně se rozhlédl po kuchyni. Stará kuchyně, byl v ní už nesčetněkrát, ještě když žil Franciho otec a Franci nebyl na světě. Kuchyně – zároveň obývák, v zadní místnosti se jen spalo, veškerý rodinný život se odehrával tady, v zašlém kamrlíku se starým sporákem s prasklou plotnou, za opotřebeným, nahrubo nalakovaným stolem. Stará kuchyně ve starém domě na břehu Dunaje sloužila majitelům od konce minulého století, ale sloužila spolehlivě, neboť stavitel byl vyhlášený zedník. Jeho vnuk přičiněním zbloudilé bomby na konci války užíval rodinné sídlo úplně sám – žil uzavřeným životem, s lidmi se nestýkal. Jen občas udělal výjimku, jako právě teď – seděl naproti starému vrásčitému muži v ošuntělém černém obleku, zažloutlé, kdysi bílé košili s černou nevyžehlenou vázankou.

„Myslíte policajty?“ navázal Franc.

Důstojný pán přikývl.

„Kdyby hledali, kdyby čmuchali?“

Zase jen přikývl.

„Víno je přelitý v demižónu, flašky sem hodil do Dunaje, jako dycky. Vidíte, nalejvám ze džbánu. Cigarety sem prodal překupníkovi, dycky tomu samýmu, osvědčenýmu. Jako dycky, žádný identifikovatelný zboží sem nepřenes’, můžou přijít, můžou hledat, můžou čmuchat, nic nenajdou. Víte dobře, důstojnej pane, že živej a na svobodě sem jen proto, že si dávám bacha. Mimořádnýho bacha, protože jinak…“ Franc se odmlčel, rozhodil ruce – oba dobře vědí, co by se stalo, kdyby se jedinkrát spletl, kdyby se nechal ukolébat a zapomněl na ostražitost.

„Přesně o to mi de,“ navázal důstojný pán, „o to – protože jinak. Uvažoval už si o tom, že bys skončil?“

Franc zavrtěl hlavou, překvapením mu poskočilo obočí.

„Měl bys, Franci. Časy se mění, komunisti začínají vyvádět jak vzteklí. Už si slyšel o Vyskočilovi a Adamcovi?“

„Ne.“

„Ale znáš je.“

„Nevim…“

„Vyskočil, ten malý, plešatý, setkal ses s ním v semináři.“

„S tou popálenou tváří? Ten pilot?“

„Ten.“

„Toho znám, toho druhýho ne.“

„I ten druhý byl pilot. Zatkli je, zmlátili, bez soudu je odvezli do lágru, nikdo neví kam. Jeho ženě se doneslo, že prý do uranových dolů.“

„Proč? Dyť taky bojovali proti fašistům.“

„Ale svým stíhačkám říkali můj drahý Mustang, ne Iljušin.“

„Co na tom záleží, z který strany mlátili do Němců?“

„Doteď nezáleželo, doteď to byli váleční hrdinové, ale jak říkám, časy se mění.“

„Sou to skutečný válečný hrdinové, spousta jich nad Kanálem položila život.“

„Už nejsou, teď sou to agenti západních mocností, imperialističtí záškodníci, nepřátelé socialismu.“

„Blbost!“

„Blbost, ale bude je to stát život, tak jako mnohé jiné. V Čechách jich zatkli stovky, už to dorazilo i k nám.“

„Neuvěřitelný!“

„Můžeš mi věřit, byl sem za nima, za oběma, navrhnul sem jim, že můžou jít s poslední skupinou, co si převed’, ale odmítli, nevěřili, přesně jako ty, a podívej, jak dopadli.“

„To musí bejt nějakej omyl. Vyslechnou je, sepíšou protokol, propustěj je, vrátěj se.“

„Nikdo z nich se nevrátí.“

Francimu došly argumenty, smutně svěsil hlavu.

„A budou pokračovat, Franci, budou čmuchat, budou zatýkat, zavírat, popravovat. Už sem to zažil za protektorátu, ty taky hledali nepřátele Říše, ani odtamtud se nikdo nevrátil. Budou pokračovat, věř mi, i ty si v nebezpečí.“

„Já? Já sem nelítal na západní frontě.“

„Františku Stehlíku!“ důstojný pán sepjal ruce. „Svatá prostoto! Nemůžeš přece být tak naivní! Co na tom záleží, že si nelítal! Vzpomeň si, jak ses menoval za války.“

Nechtělo se mu vzpomínat na válku, důstojný pán mu pomohl.

„Franc Schmidt!“ Nad tím jménem důstojný pán naštvaně plácl dlaní do stolu. „A taky ses tak psal, na začátku žádné slovenské š, ale německé sch, a na konci žádné d, ale německé dt. Fakt si myslíš, že je František Stehlík oklame navěky, že se za nové méno můžeš schovávat donekonečna? Je jen otázkou času, než na to přídou, ale pak už nebude následovat odsun, jak se to stalo vaší komunitě z Petržalky, tebe zavřou a shniješ v base. Německý špión si změnil méno a vetřel se do přízně dělnické třídy s úmyslem sabotovat a rozvracet socialistické společenské zřízení!“

Důstojný pán se tak rozohnil, až se Franc na chvíli vyděsil, ale jen na okamžik, neboť dobře věděl, že důstojného pána se bát nemusí, že se na něj může spolehnout. Pokud na nikoho na tomto světě, tak na něj určitě.

„Co já sem za špióna, důstojnej pane?“

„To nebude nikoho zajímat, jestli si, nebo nejsi! Ocejchujou tě, a koho jednou ocejchujou, druhou šanci nedostane.“

Franc neochotně přikývl, i to se může stát.

„Ale můžeš tomu předejít, skonči,“ důstojný pán kul železo, dokud bylo žhavé. „Přestaň, dokud je čas.“

„Ne, nemůžu.“

„Franci, řekni, proč bys nemoh’? Co tě tu drží? Helgu si pochoval po posledním náletu, klukovo tělo se nikdy…“

„Důstojnej pane, prosim vás!“

Důstojný pán si uvědomil, že načal citlivé téma, ale musel pokračovat, jinak tvrdohlavce nepřemluví. Svlažil si hrdlo, jednak mu vyschlo, jednak chtěl tahat čas.

„Promiň, Franci, odpusť, nechci jitřit staré rány,“ pokračoval tichým, rozvážným hlasem, „ale musím ti to říct. Na konci války sis vytrpěl svoje, já vím, ale pro tvojí záchranu se musím uchýlit i k takovým smutným praktikám.“

„Nedělejte to, netrapte mě. Sou mrtví, dejte jim pokoj, důstojnej pane.“

„Mluvím o nich jen proto, abych ti připomněl, že už tě tu nic nedrží. Podívej se, jak žiješ,“ důstojný pán širokým gestem zahrnul celou neútulnou kuchyni, „jako poustevník – sám v téhle díře. Nemáš tu nikoho, nic tě nedrží…“

„Prosim vás, dejte jim pokoj!“

„Já dám, pokoj je to jediné, po čem člověk v mém věku touží, ale oni ne, oni nedají. Zřídili speciální komisi, prověřují archívy, hledají zrádce, pomahače, konfidenty, všechny podezřelé. To myslíš, že se jim Franc Schmidt přemenovaný na Františka Stehlíka nebude zdát podezřelý? Co uděláš, až ti o půlnoci vykopnou dveře a zeptají se tě na pravé méno? A co jim odpovíš na otázku, kde máš sestru? Kde je Gertrúda? Řekneš jim, že ve Vídni? A když se tě zeptají, jak se tam dostala, přiznáš se, že si jí sám převed’? Za ruku odtáhnul rovnou až tam? A nejen jí, ale sto padesát  dalších?“

„Dvě stě osumdesát osum.“

„A to má být polehčující okolnost? Myslíš si, že čím víc, tím líp? Za první stovku tě zastřelí, za druhou i oběsí, za těch zbylých sedumdesát osum…“

„Nepřehánějte, důstojnej pane,“ skočil mu do řeči.

„Nepřeháním, Franci, nepřeháním, pracují rychle, systematicky, radí jim Rusové, řídí je Rusové, nikdo není v bezpečí. Smyčka se stahuje, riziko narůstá s každým dalším přechodem. Nemáš nikoho, nic tě tu nedrží, sbal se a zůstaň tam i s poslední skupinou.“

„Nemůžu. Co ty ostatní? Jak je tu můžu nechat?“

„Měli se rozhoupat dřív, každý měl možnost volby, ale neboj se, nenecháme je v tom, postaráme se, najdeme jiné cestičky.“

„K čemu bychom hledali jiný cestičky, když ta moje už je vyšlapaná?“

„Přesně proto, už je vyšlapaná. Při posledním přechodu sis ničeho nevšimnul? Žádné změny?“

„Přibyla další strážní věž.“

„To bylo minulý měsíc, od té doby přibyly další dvě. Už se nebezpečně přiblížili tvojí trase.“

„Posunu se, vim eště o dvou bezpečnejch trasách.“

„I oni o nich vědí.“

„To není možný!“

„Víš, že nám pomáhají i lidi od nich. Zatím máme čerstvé zprávy, víme, co chystají. Věže budou stavět dál, stovky věží. Rezavé dráty rozstříhají, vybudujou moderní trojité drátěné zátarasy, zem mezi nima zořou, do prostoru vypustí speciálně vycvičené psy. Psiska neumějí zatýkat, umějí jen jedno – zabíjet. I počet pohraničníků narost’, už jich je dvojnásobek, a příští rok přibydou další. Brigáda se reorganizuje, nechodí šablonovitě podle rozpisu, začínají chodit náhodně, ztrácíme přehled. A co je nejhorší, dostali novou výzbroj, už mají i těžké kulomety a ostřelovací pušky, uvažují i o nášlapných minách. Franci, přišel sem tě varovat.“

Franc mu visel na rtech, hltal každé slovo, byly to důležité informace. Týkaly se jeho tajné práce, jeho odplaty, a na přesnosti informací závisela jeho svoboda, možná i život.

Když důstojný pán skončil, Franc vážně přikývl, smutně sklonil hlavu. Chlapi v práci říkali, že se na hranici něco děje, vojáci prý kopou, stavějí věže, natahují nové dráty, ale nikdo nevěděl, kde přesně a kolik. Nevěřil jim, ale důstojný pán to teď potvrdil i s důležitými detaily, takže na tom něco bude. Nevadí, jeho stejně nedostanou, nikdo nezná hranici tak dobře jako on.

„Já…“

„Počkej, Franci, eště sem neřek’ to nejdůležitější. Brigáda dostala rozkaz z nejvyšších míst – střílet bez vyzvání. To je něco nového, od války se tu nestřílelo.“

„Občas,“ opravil ho Franc.

„Ale teď to bude pravidelně. Od čtyřicátého osmého uteklo dvacet pět tisíc lidí, a už je to naštvalo, už nechtějí takovouhle reklamu na demokracii. Rozhodli se všem pochybovačům vysvětlit výhody socialistického zřízení se zbraní v ruce, aby tu zůstali dobrovolně. Se zbraní v ruce, Franci, a neváhají jí použít. Víš, co to znamená?“

Franc zavrtěl hlavou.

„Už nejsi obyčejný pašerák, stal se z tebe diverzant, rozvraceč republiky, záškodník. Už se tě nebudou snažit jen zadržet a zabavit ti kontraband, prostě tě zastřelí, i každého, kdo pude s tebou.“

Franc přikývl, tušil, že přijde změna, ale ještě to nečekal.

„Důstojnej pane, já nemůžu přestat. Co bude s těma lidma, když dáme všichni ruce pryč? Kdo jim pomůže? Dyť sou jich tisíce, co čekaj.“

„Nedáme ruce pryč, to sem neřek’. Salesiáni budou pokračovat. Bílá legie se nenechá zastrašit, ale nemůžeme tě hnát do rizika.“

„A doteď to bylo co? Procházka po sluncem zalitým nábřeží?“

„I doteď to bylo riziko, ale dalo se to zvládnout, cestu sme ti naplánovali, jen když byl vzduch čistý. Odteď už to bude neomluvitelný hazard, ztratili sme přehled, ztratili sme kontakty.“

„Odhalili je?“

„Ne, to bych ti řek’ hned na začátku a neseděli bychom tady takhle klidně u vínečka. Nechytili. Jednoho odveleli na Šumavu, druhý de do důchodu. Varoval nás, naposledy nám nakreslil zátarasy a plány, kudy budou pokračovat. U Jarovců a pod Petržalkou to nekončí, pudou přes Karlovu Ves nahoře k Děvínu a přes Děvínskou Novou Ves směrem na Vysokou u Moravy, ale ani tam se nezastaví. Celá hranice s Rakouskem se uzavře.“

„Blbost, tolik drátu nemaj.“

„Maj tolik drátu, že s ním omotají celou republiku třikrát a eště jim zbyde na moderní koncentrační tábory, ale budou jim milosrdně říkat pracovní tábory.“

Franc se napil, po očku sledoval starou svraštělou tvář. Snažil se z ní vyčíst, co z toho myslí důstojný pán vážně, co si vymyslel, aby ho vystrašil.

„Myslím to vážně,“ důstojný pán jako by mu četl myšlenky. „Nemá smysl, abych tě strašil, ty se nedáš.“

„Nedám, budu pokračovat.“

„Ne!“

Nesouhlas zazněl tak razantně, že Franc překvapeně zamrkal.

„Když umíral tvůj táta, něco sem mu slíbil. Proto sem ti pomoh’ s odsunem, zařídil sem ti nové doklady, měl sem tě na očích, pomáhal sem ti, jak to jen šlo, ale na tom, že tě nechám zastřelit v křoví na břehu Dunaje jako psa, sme se s tátou nedohodli. Co si dlužil, to si vrátil, teď musíš myslet na sebe a na sestru. Kromě toho sem ti eště neřek’ náš plán.“

„Takže nekončíme nadobro? Máte plán?“

„Máme. Můžeš být prospěšný i na druhé straně, dokonce si myslím, že prospěšnější než tady. Chceš pokračovat? Prosím, můžeš, ale jinak a jinde.“

„Kde, jak?“

„Připravujeme další skupinu.“

„Na kdy?“

„Vydrž, nespěchej, datum se včas dozvíš. Nejdřív se musíme dohodnout – bude to tvůj poslední přechod, už se nevrátíš.“

Franc se znovu napil, váhal, pozoroval drobky na stole, jeden, dva smetl na zem.

„Franci!“

Stále váhal, na oslovení nereagoval.

„Musíš se rozhodnout, nechceme o tebe přijít, organizace tě potřebuje.“

Zhluboka se nadechl, ale zase jen vydechl.

„Franci, nenuť mě, abych ti připomněl, že si členem tajné organizace a členství u nás vyžaduje disciplínu a poslušnost. Nemysli si, nerozhodnul sem sám, rozhodli o tobě ve vedení. Pořád eště nechápeš? Můj požadavek, abys zůstal venku, není degradace, ale povýšení. Mají s tebou vážné plány, ale musíš zůstat na druhé straně. Už si pochopil? Neměl sem ti to říct takhle otevřeně, ale co s tebou mám dělat? Si tvrdohlavější než tvůj táta. Nadarmo nepadá jablko daleko od stromu.“

Franc se při vzpomínce na otce usmál – důstojný pán si ho dobře pamatoval, vždyť byli frontoví kamarádi ještě z první války, a měl pravdu, otec byl nejtvrdohlavější člověk, jakého kdy poznal.

„Tak – jak?“

Franc až doteď pozorně naslouchal, nepatrně přikyvoval – nakonec rozhodla připomínka disciplíny a poslušnosti.  Možná i narážka na jeho povýšení a zařazení na důležitější práci.

„Ale slíbíte mi, že budeme pokračovat, nevynecháte mě.“

Konečně! Důstojný pán se zavrtěl na židli, spokojeně se usmál, napil se.

„Určitě ne, Franci, nevynecháme tě. Ale rozmyslel sis to dobře? Pochopil si, proč sem dneska přišel? Jestli si myslíš, že mě jen tak snadno odbydeš, obalamutíš…“

„Ne, nechci vás obelhat, důstojnej pane.“

„Dobře, věřím ti. Věř i ty mně, srdce mi krvácí, protože když splníš všechno, o co tě požádám, delší dobu se neuvidíme. Možná už nikdy…“

„Důstojnej pane!“

„No co, co? Sedum křížků je sedum křížků a moje bolavé srdce se ozývá čím dál častěji. Nikdo neví, kdy mě Pán povolá. Tak nevyskakuj a buď připravený.“

„Sem připravenej.“

„I odhodlaný?“

„Taky.“

„Výborně, tak pozorně poslouchej, všechny instrukce musíš dodržet do posledního písmene, ale nic si nesmíš zapsat, všechno si musíš zapamatovat.“

„Poslouchám.“

Důstojný pán se naklonil blíž – informace určené pro France byly skutečně životně důležité. Dokonce ztišil hlas, skoro šeptal.

„Připravujeme pro tebe poslední skupinu, patnáct lidí, dva z nich sou mimořádně důležití. Nezkoumej, kteří to sou, na druhé straně se ti sami přiznají. O ostatní se nemusíš starat, budou postupovat standardním způsobem, vědí, kde se mají přihlásit a co mají říct, ale tyhle dva dovedeš až do Vídně. Peníze budou mít svoje, i doklady, oba mluví německy, problémy neočekávám. Dovedeš je k otci Walterovi a…“ Důstojný pán položil na stůl balíček zabalený v silném papíru, omotaný motouzem, „… a tohle mu odevzdáš. Ty dva a tohle.“ Důstojný pán pohladil balíček, jako by to byla nejvzácnější věc na světě. „Potom vyhledáš sestru a zůstaneš u ní, pomůže ti najít byt. Kdyby s tím měla problémy, požádáš otce Waltera, postará se, i práci ti najde. Budeš čekat, on ti přesně řekne, co a kdy máš udělat, kam jít a proč. Budeš pokračovat, uvidíš, bude se ti to líbit, ale na naší stranu už se nevrátíš, ne v nejbližší době. Si připravený přinést i tuhle oběť?“

„Sem,“ odpověděl bez zaváhání, ale hned se rozhlédl. Uvědomil si, s čím tak lehce, až příliš lehce souhlasil. Svůj rodný dům jen tak neuvidí, možná už nikdy.

„Uvědomil sis, že tohle…“ důstojný pán gestem obkroužil celou kuchyni.

Franc přikývl.

„Víš, Franci, všichni přinášíme oběti.“

Franc přikývl.

„Neboj se, tohle nemůže trvat navěky, jednou vyhrajeme a ty se vrátíš.“

Franc přikývl, strašně toužil, aby se jednoho dne mohl vrátit.

„Můžeme pokračovat?“

Franc přikývl.

„Zítra půjdeš normálně do práce…“

„Pudu.“

„… žádná dovolená, žádná marodka, až do posledního dne budeš normálně chodit do práce. Nesmíš prodat nic z domu, ani jednu skříň, koberce, ani sporák, nic ze zařízení kuchyně, ani obyčejné šaty.“

„Neprodám.“

„Nesmíš se s nikým rozloučit.“

„S nikym se nestýkám.“

„Ani s nejlepším kamarádem.“

„Nemám kamarády.“

„Ani se sousedy.“

„Maj dost svejch starostí.“

„Nesmíš se ani náhodou proříct, třeba v hospodě…“

„Víte dobře, že nechodim do hospody.“

„… ani nikde jinde. Odteď si dávej pozor na pusu, pozor na to, co před kým řekneš.“

„Nemám ve zvyku pouštět si hubu na špacír.“

„Ať to tak i zůstane. Termín se dozvíš včas, ale ne předčasně. Běž za Helgou, rozluč se, dones jí kytku, ale jen jednou. Kdyby ses často motal po hřbitově, někdo by si tě všimnul a upozornil by policii. Slídí všude, sou nervózní, podezřívají všechny.“

„Pudu za ní hned zejtra, rozloučim se a pak budu čekat.“

„Nesmíš měnit návyky. Jestli máš ve zvyku chodit večer na procházku, běž, ale hlídej si záda.“

„Máte podezření, že by mě mohli sledovat? Akce může bejt prozrazená?“

„Ne, ale čert nikdy nespí.“

„Nechodim na procházky.“

„Tak seď doma, to je jedno, jenom dělej to, co dycky. Nesmíš na sebe strhnout pozornost, ne teď. Dlužíš někomu?“

„Ne.“

„Dluží někdo tobě?“

„Jeden z práce. Stovku.“

„Neříkej si o ní, nech to být, budeš mít dost vlastních.“

„Chápu.“

„Co bych ti eště…“ zamyslel se důstojný pán.

„Nic, pochopil sem – nesmim bejt nápadnej, všechno jako obvykle.“

„Přesně tak! Skupinu si vyzvedneš jako dycky na kraji Starého háje, dál už si poradíš. Cestu znáš sám nejlíp, ale buď opatrný, opatrnější než jindy, předvídej, počítej s tím, že už jim to myslí, můžou použít lest, zaskočit tě. Počítej se vším. Tenhle konvoj je hodně důležitý pro nás všechny.“

„Chápu.“

Důstojný pán vyzunkl zbytek vína, smutně pohlédl na plný džbán, ale nedalo se nic dělat, musí jít. Oba vstali.

„Co říct na závěr?“ Důstojný pán si zhluboka povzdechl, svěsil ramena. „Po tolika letech. Znám tě od narození, tvýho tátu sem…“ jenom mávl rukou, škoda slov, co všechno se spolu navyváděli. „Franci…“

„Důstojnej pane…“

Objali se – podání ruky by nestačilo. Důstojný pán ho stiskl, poplácal po zádech, najednou ho odstrčil, odvrátil tvář.

„Pro Boha živého tě prosím, Franci, dávej na sebe pozor!“

Rychle odešel, nechtěl, aby viděl slzy.

2

Eugen Ehrenfeld se na sedačce uvelebil jako poslední. Celá rodina už ho netrpělivě očekávala. Manželka Frída-Oľga zvedla obočí, trhla k němu bradou, zda má. Přikývl, má. Ulevilo se jí, plácla se dlaní po dekoltu, zhluboka si oddechla. Malému je pět let, tři měsíce vyrůstal ve svobodné zemi, potom přišel únor 1948 a sebrali jim obchod. Malý nic nechápal, tříměsíčnímu dítěti bylo vítězství dělnické třídy ukradené, ale rodiče a desetiletá sestra vnímali změny velice citlivě, neboť se jich bytostně týkaly. Manželovi nabídli vstup do družstva, mohl být vedoucím ve vlastním obchodě, ale podmínili to vstupem do strany. Odmítl, kamarádi pomohli, zaměstnali ho na fakultě, dělal asistenta, ale našli ho, znovu mu předložili přihlášku. Odmítl, tak ho vyhodili. Zaměstnali ho na železnici v kanceláři, ale našli ho, znovu mu předložili přihlášku. Odmítl, tak ho vyhodili. Zaměstnali ho na poště, doručoval zásilky, ale našli ho, znovu mu předložili přihlášku. Odmítl, tak ho vyhodili. Zaměstnali ho… bylo jedno, kde ho zaměstnali, stejně ho vždycky našli. Za posledních pět let změnil zaměstnání devětkrát, stejně ho našli. Teď jezdil popelářským autem, chvíli dali pokoj.

Změny byly vždycky k horšímu – ona nepracovala, jeho plat klesal při každé změně zaměstnání, finanční zásoby mizely. Ceny na černém trhu rostly a v obchodech bylo všechno na lístky.

Milánkovi je právě pět let, upekla dort, sehnala máslo, nikoli margarín, opravdové máslo! I tak to nebude stačit. Synáček jim přesně řekl, co by k narozeninám chtěl – bagr. Jedině bagr, zahlédl ho ve výkladu a bylo po procházce.

Frída-Oľga měla v plánu navštívit švadlenu. Známou švadlenu, neboť druhá známá jí pošeptala, že švadlena pod rukou sehnala kvalitní látku přímo z Anglie, chtěla se zastavit a dohodnout se, zda by na ni kousek, jen na jedny šaty, taky nezbyl.

Malý zahlédl ve výkladu bagr a bylo po procházce, nemohla ho od výkladu odtrhnout, museli dovnitř. Bagr byl dřevěný, pěkně nabarvený lesklými barvami. Milánkovi svítily oči nadšením. Prodavač se chápavě usmál.

„Jak se menuješ?“

„Milan.“

„Milánku, ten bagr i klepe, podívej.“ Otočil bagr podvozkem vzhůru. „Osička mezi zadníma kolama je timhle pohyblivym drátem propojená s řidičem v kabině. Když bagr potáhneš za sebou, bagrista začne v kabině nadskakovat a klepat. To bagr pracuje, jede po hrbolatým terénu a bagrista lítá v kabině sem a tam. Chceš si to vyzkoušet?“

Taková otázka! Kdo by nechtěl?

„Počkej, Milánku, najdeme provaz.“

Prodavač prohrabal papíry v lepenkové krabici, našel provázek, provlékl ho háčkem na předním nárazníku. Konec provázku podal Milánkovi. Chlapec tahal, kroužil po hračkářství, výskal, bagrista nadskakoval, klepal. Paráda! Vedoucí vyšel ze skladu, svraštil čelo.

„Poď sem, Milánku, to stačilo, teď ti ukážu, jak funguje lžíce,“ zasáhl prodavač, aby se vedoucí nezlobil.

Milánek poslechl na slovo, podal mu bagr.

„Dávej pozor, všechno ti ukážu.“

Rameno bagru bylo provázkem propojené s navijákem na konci motoru. Prodavač Milánkovi ochotně ukázal, jak se točí klikou navijáku a kam až lžíce na konci ramene dosáhne. Chlapec ani nedýchal, donekonečna točil klikou a posouval bagr po skle na pultě sem a tam – ztrácel pojem o čase. Prodavač chvíli vydržel, ale když přišli další zákazníci, přešla ho trpělivost.

Milánka dostal z obchodu jen příslib, že když bude poslušný, možná takový bagr dostane k narozeninám. Od té doby se každý večer, když ho máma ukládala, nezapomněl zeptat, zda byl dnes poslušný – musel se ujistit, že bagr se blíží spolu s narozeninami.

Dnes to přišlo, dnes je ten velký den! Rodina nastoupená v obýváku netrpělivě očekávala otcův návrat z práce. Sotva vešel, Frída-Oľga se musela přesvědčit, zda je všechno v pořádku, zda koupil bagr – vyslala k němu tichou otázku. Eugen s úsměvem přikývl – má! Svalil se k nim na divan zmožený, jako by po schodech táhl skutečný železný bagr.

„Milánku…“

„Tati?“

„Už ti gratulovali?“

„Ne, nechtěj, ani jedna – prej musíme čekat na tebe. Ale narozeniny mám od rána, ne? Šlo to už ráno, k čemu čekat? A tys mi moh’ gratulovat teď, když si přišel z práce.“

„Vidíš, ty naše holky nemaj pochopení. Tak teda…“ Eugen vstal, narovnal se – Milánek naproti němu, narovnal se, také on natáhl ruku.

Otec ji přijal, potřásl.

„Všechno nejlepší k narozeninám, synku.“

Dostal pusu na tvář – neskrýval zklamání.

Potom přišla na řadu máma – dostal opravdový dort. Po mámě sestra Katarína, dostal tři červené karafiáty – plevel, co s ním? Oslavenec stál uprostřed obýváku jako kůl v plotě, koutky úst mu poklesly, bylo mu do breku. Vždyť byl poslušný!

„Ticho!“ Zničehonic zavelel otec. „Ticho! Slyšíte to?“ Otočil hlavu, ucho nastavil ke dveřím. „Vy nic neslyšíte?“

Frída-Oľga nechápala, ale znala manžela, něco tušila. Taky nastavila ucho…

„Zdá se mi, že…“ Víc neřekla, neboť nevěděla, jaký má manžel plán, nechtěla mu ho pokazit.

Dcera s nimi nehrála, patnáctileté slečny mají svůj, pubertální smysl pro humor, humor dospělých, obzvlášť rodičů, se jim zdá otravný.

„Nic neslyšim,“ konstatovala lakonicky, sedla si ke stolu, demonstrativně se zadívala na dort, očekávala řádný příděl.

„Ale jo, jen se zaposlouchejte,“ trval na svém otec. „De to z chodby, od vstupních dveří!“

„Co?“ pomáhala máma.

„Motor! Miláčku, z chodby se ozývá rachot motoru! Ještě aby nám tak do bytu zacouval nějakej bagr, to by nám tak chybělo!“

Ani Milánek s nimi nehrál, byl zklamaný, naštvaný – narozeniny si představoval úplně jinak. Při magickém slovu bagr jako by do něj vletělo tisíc voltů, nadskočil, vyrazil ke dveřím, otevřel…

„Bagr!“ zařval, až přehlušil všechny motory světa. „Můj bagr!“ Vyletěl z obýváku, vytoužený bagr přinesl v náručí.

„Nechal sem ho u dveří, ať je sranda,“ špitl Eugen manželce.

Zbytečně, už pochopila.

Bagr přistál na stole vedle dortu – následovala instruktáž.

„Koukejte, takhle se pohybuje dopředu a takhle dozadu. Když trochu přidám, bagrista začne nadskakovat a klepe, to jakože pracuje v terénu. Takhle zatáčej přední kolečka a takhle se navíjí lanko – lžíce de nahoru, pak sem, na stranu, a takhle se spouští až na zem.“

Odborník na bagry měl co dělat, aby celé rodině vysvětlil, co všechno jeho bagr dokáže.

„Kati, ale bagr je můj, ne abys s nim něco dělala!“

„Nech si ho, lakomče. Mami, co bude s tim dortem?“

„Ani když nebudu doma!“

„Se nezblázni, prcku! Mami, můžu už ho rozkrojit?“

„Počkejte, dostal sem nápad! Tati, co kdybych ten dort načal bagrem? Lžíci má dost velkou, možná by to šlo…“

„Přerazim tě!“ ohradila se matka. „Já se s nim piplám a ty bys ho chtěl rozhňácat bagrem! Milánku!“

„Blbej nápad!“ podpořila ji dcera.

„Tati, řekni jim…“

Eugenovi se nápad líbil, chvíli váhal, v duchu si představil, jak lžíce bagru proráží čokoládovou polevu, zarývá se do korpusu, prochází vrstvami džemu a kakaové náplně…

„Ať vás to ani nenapadne! Katko, přines ten velkej nůž z kuchyně,“ zasáhl matka, neboť na otci bylo vidět, že ještě chvíli a nechal by se přemluvit. „Vy dva, vám tak koupit novou hračku!“

Dort načali klasicky nožem, jak se na slušnou rodinu patří. Bagr se bude muset spokojit s pískem na dvoře. Kluci neskrývali zklamání.

„Výbornej!“

„Fakt výbornej, mami!“

Dort šel na dračku, jen kousek před Milánkem zůstal netknutý – neměl čas, bagr byl přednější.

Eugen se vytratil, ve dveřích obýváku mrkl na manželku. Sesbírala talířky – Katka si svůj nechala, automaticky počítala s přídavkem – zamířila za manželem do kuchyně.

„Zavři dveře,“ požádal ji Eugen.

Poslechla.

„To není všechno.“

„Co není všechno?“

„Dárečky.“

„Tys mu koupil eště něco? Eugene, neblázni, víš, jak sme na tom s penězma…“

„Nejen pro něj! Mám dárek pro celou rodinu.“

Tvářil se tajnosnubně.

„Eugene, já ti nerozumim. Co si koupil? Co je pro celou rodinu?“

Najednou jí svitlo, až v ní hrklo. „Eugene! Ty si sehnal tu pračku? Eugene, ale jasně sme se dohodli, že tenhle rok počkáme…“

„Ne, pračku sem nesehnal, až takový konexe nemám. Víš, co to je sehnat novou pračku?“

„Tak co teda…“ bezmocně pokrčila rameny.

„Zařadili nás do nejbližšího balíku,“ zašeptal, aby z kuchyně neuniklo ani slovo.

„Do balíku…?“ nechápala.

„Deme ven!“

„Ven…?“ Stále nechápala. Najednou jí svitlo. „Deme ven!“

„Tiše!“

„Deme ven,“ zašeptala, aby měl radost. „My deme…“

„Deme.“

Jeden talířek jí vyklouzl, ale nespadl, Eugen ho zachytil. Musela si sednout – pro jistotu zachytil i ji, postřehl, jak se jí podlomila kolena.

„Eugene, já se asi…“ nedokončila, dlaň znovu přitiskla na dekolt, pohladila si krk, prohrábla si vlasy. „Eugene…“ šeptala, nedokázala se soustředit ani na jednu celou větu.

„Už je to jistý.“

„A… kdy?“

„Devátýho prosince.“

„Devátýho…“ v duchu počítala. „Ale dyť to je už za tři tejdny!“

„Tiše! Řikám ti – tiše, ať děti nic nezaslechnou. Ani sousedi. Šeptej!“

„Promiň, já vim, už budu. Už za tři tejdny, Eugene?“

„Za tři.“

„Ale to je strašně brzy, to nestihnu ani…“

„Nic nestihneš, protože nic nemusíš stihnout, nic ani nesmíme stihnout.“

„Jak to myslíš?“

„A ty? Co si myslela tim – stihnout?“

„No…“ zaváhala, rozhlédla se po kuchyni, zahrnula ji širokým gestem. „Tohle všechno…“

„Tohle všechno tu necháme, jak to leží a běží. Myslela si na prodej nábytku?“

Přikývla, ano, tak trochu…

„Oľgo, teď mě dobře poslouchej…“

Před válkou, když se seznámili, a během války, oslovoval svoji manželku normálně – Frído. Po válce se to nesmělo, všechno německé bylo zakázané, a po převratu v 48. tuplem. Po převratu jí museli změnit jméno – to první znělo nebezpečně německy, to druhé bylo ideologicky v pořádku.

„Oľgo, ale opravdu dobře poslouchej.“

„Myslim, že už mi můžeš řikat Frído, ať si za tři tejdny zvyknu.“

„Eště pořád sme tady, takže pořád eště Oľgo, a zvykneš si hodně rychle, o to se neboj, ale soustřeď se radši na to, co se ti snažim vysvětlit. Nic nesmíme prodat, nic nesmíme změnit, s nikym se nesmíme rozloučit, budu normálně chodit do práce, ty se budeš normálně starat o rodinu, chodit na nákupy, nafasuješ potravinový lístky až do konce prosince…“

„Chtěla sem si nechat ušít šaty.“

„Pudeš na zkoušku, zaplatíš zálohu…“

„Už se stalo.“

„… budeš milá k sousedům, i ke starýmu Haraslínovi, kéž by ho čert vzal. Všechno musíme spolknout, musíme vydržet, protože…“ větu nechal otevřenou, aby se chytila. „No, protože musíme bejt…“

„Nenápadný?“ zkusila nesměle.

„Vý-bor-ně,“ vyslabikoval pochvalu. „Je to základní podmínka pro zařazení do skupiny. Kdyby se důstojný pán dozvěděl, že sme prodali sedačku, nebo že sem dal výpověď v práci, okamžitě nás škrtnou.“

„Jen to ne!“

„Přesně tak, jen to ne, ale o to se musíme přičinit sami. Pochopilas?“

Přikývla.

„A co děti?“

„Co děti? Bereme je s sebou.“

„Eugene! Nic jinýho mě ani nenapadlo, neštvi mě! Co děti, jestli jim to povíme.“

„Ne, Milánek je eště malej a s Katarínou mlátí puberta, ani jednomu se nedá důvěřovat. Dozvědí se o tom těsně před odchodem, myslim pár hodin před odchodem.“

„Pár hodin…“ vzdychla.

„Jinak to nejde. Musíš na ně důslednějc dohlídnout, musej se pořádně oblíkat, nesměj nastydnout, nesměj onemocnět, nesměj si nic zlomit.“

„To je jasný, musej bejt zdravý. Eugene, a je to jistý?“

„Jistý, když nenapadne sníh.“

„Cože?“

„Sníh. Ve sněhu převaděč nepracuje, stopy ve sněhu sou rozsudek smrti.“

„Aha, ale jinak – je to jistý?“

„Stoprocentně jistý.“

„Tak teda… devátýho prosince…“ vzdychla Frída-Oľga, smutně se rozhlédla po uklizené, načančané kuchyni, jako by ji měla opustit už dnes v noci.

3

Franc Schmidt se přitiskl kzačouzené stěně, zkontroloval hodinky – první pětičlenná skupina mešká deset minut. Prima, to je teda začátek! Hned první skupina, auž má zpoždění! No počkejte, jen se ukažte, však já vám dám…

Rozhlédl se, poslouchal – všechno vpořádku, nikde ani živáčka, jen neproniknutelná tma. Vrátil se dovypálené strážnice, dřepl si dokouta, trpělivě čekal.

Nakonci Starého háje nahranici řídkého lužního lesa zůstaly ruiny staré strážnice. Během války ji Němci využívali jako muniční sklad, když utíkali, vypálili ji. Strop astřecha vyhořely, ale obvodové zdi vydržely – to Francovi stačilo, byl to ideální orientační bod aideální skrýš, dost blízko, aby se do ní dostali ipěšky, adost daleko, aby nebyla na dohled. Tady začínal sprvní skupinou nasvé první převaděčské misi. První seřadiště se až doteď osvědčilo, nebyl důvod, aby ho měnil.

Nervózně pohlédl nahodinky – kde kčertu jsou!?

Poplácal se pohrudi, zkontroloval balíček – byl tam, na svém místě, vnáprsní kapse zimního kabátu. Nic jiného kromě balíčku usebe neměl. Dnes navečer naposledy zatopil vkamnech sprasklou plotnou, počkal, až dohoří, ado žhavého přiložil osobní doklady. Dvířka nezavřel, dřepl si, díval se doplamenů, jak hoří František Stehlík. Počkal, až František nadobro shoří, dokud nezmizí zpovrchu zemského. Nakonec zmizel úplně, zbyl jen Franc Schmidt– petržalský Němec naútěku, profesionální převaděč chystající se na poslední nelegální přechod přes státní hranici do Rakouska.

Nachvíli se zamyslel, našpulil rty, vzpomínal. Vtomhle domě, vtomhle pokoji prožil dětství, celý svůj život státou ase sestrou. Mámu nepoznal, zemřela při porodu. Nepoznal žádnou mámu, táta se už neoženil. Když táta zemřel, Franci si dodomu přivedl svoji ženu, narodil se jim syn, ale rodinné štěstí dlouho netrvalo – Helga se rozhodla navštívit rodiče vprůmyslové části města právě vden náletu amalého vzala ssebou…

Poválce odvedl sestru ktátovu bratrovi doVídně, ale odmítl zůstat, rozhodl se pokračovat votcových šlépějích apašovat zRakouska, co se dalo. Dalo se všechno, neboť po válce byl všeho nedostatek. Ani netušil jak ahmotné zboží se změnilo vživé zboží, akorát opačným směrem. Důstojný pán mu prozradil tajemství, zasvětil ho dozákonů tajné skupiny, auž se vezl. Přesně, jak řekl důstojný pán – jablko nepadá daleko odstromu – mladý pašerák nahradil starého, syn vystřídal otce.

Franc vzdychl, přiložil doohně mapu se zakreslenou trasou, potom druhou sněkolika trasami – byla starší, zdob, kdy se ještě rozhodoval, kterou trasu si vybere. Přiložil itřetí – vojenskou mapu, té se musel zbavit vkaždém případě, až příliš ukazovala nazdroj tajných informací. Popodrobné vojenské mapě následovaly všechny písemnosti, co našel vzásuvce. Spálil všechno, nic jim nenechal, spálil za sebou všechny mosty.

Vstal, napil se vody zvodovodu, hřbetem ruky si utřel ústa, smradlavým hadrem utřel dřez, hadr přehodil přes tyčku. Přešel dostředu kuchyně, rozhlédl se – jedna židle nebyla dobře zasunutá zastolem, zasunul ji, dlaní vyrovnal záhyb naubruse, znovu se rozhlédl. Chvíli jen tak stál, vštěpoval si dopaměti všechny detaily kuchyně – loučil se. Netušil, zda ji ještě někdy uvidí. Pokrčil rameny, rozhodil ruce, rozhodl se.

„Poručeno Pánu Bohu…“

Vyšel dočerné noci, zamkl dveře, klíč položil nahoru na zárubně. Ještě jednou, naposledy, pohladil kliku.

„Děkuju, tati, děkuju zavšechno,“ zašeptal, zatnul zuby, otočil se avykročil.

Už se neohlédl.

Teď dřepěl vevypálené strážnici ačekal naprvní ze tří skupin, nasvůj poslední přechod. Dnes naposledy ovšem rozhodoval sám, pak už nebude svým pánem, bude muset poslouchat ařídit se rozkazy shora, ale nebál se toho. Tušil, co ho čeká, tušil, co zněho udělají aco odněho budou žádat, tušil, že ho čeká bouřlivý život plný napětí, ale nebál se. Možná to bude jen krátký bouřlivý život, ale ani tak se nebál, už se rozhodl.

„Doprdele…“ zabručel, když znovu zkontroloval hodinky.

Vstal, vykoukl ven. Zpoza rohu vykoukla hlava.

„Inkoust,“ zašeptala hlava.

„Kalamář,“ odpověděl Franc.

„Kde ste?“

„Kde sem já? Kde ste vy!?“

„Už se tu motáme půl hodiny, báli sme se vejít, je tu taková tma aticho…“

„Měli sme se sejít pod hodinama před Carltonem? Tam je světla dost.“

„Ne, já vim, já vim,“ připustil muž, spíš ještě kluk. „Poďte, je tady,“ zašeptal zaroh.

Vyšli další čtyři, dvě ženy, dva muži. Franc se zhrozil.

„Co to ssebou táhnete? Neřekli vám, že deme nalehko? Nanejvejš jeden batoh nazádech! Jak chcete přelejzat dráty skuframa vruce?“

„Ale je tam celej náš majetek! Květiny kožichy…“ namítl malý chlapík se dvěma kufry.

„Zahodit, nebo přebalit! Můžete si vzít ten menší, ale upozorňuju vás, že budete litovat – až vyrazíme, budete muset držet tempo. Už nemůžeme nanikoho čekat!“

Žena vedle mužíčka se rozplakala.

„Květo, Květuško…“ chlácholil ji manžel.

„Ticho, neřvěte! Poďte dovnitř, vybalte kufry, vezměte si jen šperky, cennosti, peníze, všechno ostatní tu musí zůstat! Fofrem!“ zavelel Franc.

Nebyl překvapený, tohle mu dělali při každém přechodu. Lidi se nedokázali rozloučit soblíbenými věcmi, někdy scelým majetkem. Jeden chlapík si jednou přivedl kozu, prý ji vypiplal odmalička, nenechá ji Rusům. Franc měl pochopení, kozu ještě nepřeváděl, zkusil to – přinesla jim štěstí, až dosmrti žrala šťavnatou rakouskou trávu.

Manželé naútěku vybalili zavazadla, chvatně překládali domalého kufru, co se dalo. Něco cinklo, Franc se naklonil, podíval se zblízka.

„Vy ste se zbláznili? Ten svícen má aspoň deset kilo!“

„Je to rodinný stříbro!“

„Ale těžký rodinný stříbro. Vyhodit! Petržalský děcka si sem choděj hrát napartyzány, poslouží jim místo kulometu. Necháte jim napamátku krásnej sedmihlavňovej kulomet. Pohyb, pohyb, deme, už tak máme zpoždění!“

Rychlým pohledem přelétl první pětičlennou skupinu, zkontroloval výbavu, přikývl. Ostatní byli vpořádku.

„Zamnou dořady, držte se mnou tempo, nikdo ani muk. Nechci slyšet nadávání, když uklouznete nebo vás poškrábou větve. Rozuměli ste?“

Přikývli.

Vyrazil, sobavami pohlédl naoblohu – husté mraky mu vyhovovaly, tma zhoustla, lépe je skryje, ale jestli začne sněžit, bude zle. Vprosinci může nasněžit kdykoli, ztížilo by jim to přechod, možná by ho musel zrušit, to se mu zatím stalo jen jednou.

„Pospěšte si,“ popohnal je, přidal dokroku.

Ze Starého háje zamířili lesní pěšinkou najih kZrcadlovému háji. Drželi se dunajského ramene, ale Franc pomůcku nepotřeboval, mohl odbočit kdekoli aznovu by se vrátil na trasu, našel by ji ise zavřenýma očima. Tuhle část měl prošlapanou křížem krážem, rameno jako směrovku používal jen proto, že to byla nejkratší cesta.

Nakřižovatce lesních pěšinek se knim přidala druhá skupina.

„Inkoust.“

„Kalamář. Okamžitě zhasněte tu baterku! Přeskočilo vám!?“

Franc suspokojením zjistil, že tahle pětice je rozumnější– jen ta baterka! Jinak měl každý nazádech jen malý batoh.

„Výborně, zařaďte se zaposledního ademe, musíme dohnat zpoždění.“

VJaníkově dvoře je zaruinami starých stájí čekala třetí pětičlenná skupina, taky disciplinovaná, bez zbytečné zátěže.

„Klavír sem nechal doma,“ snažil se ohumor chlap shouslovým pouzdrem nazádech, ale nikdo se nezasmál.

Franc zkontroloval čas.

„Sme komplet, je nás patnáct. Čas máme výbornej, počkáme, odpočinem si. První dvě skupiny už maj něcovnohách apřed hranicí musíme bejt čerství, nevim, jestli nebudeme muset iutíkat. Odložte si, patnáct minut oraz, potom…“

Ze tmy se vynořili další čtyři.

„Dobrý večer, ehm, vlastně noc.“

Francovi se zatmělo před očima.

„Kdo ste? Co tu děláte?“

„Aha, promiňte,“ omluvil se muž. „Měl sem říct inkoust.“

„Kalamář,“ automaticky odpověděl Franc. „Vlastně, jakej inkoust, jakej kalamář, ptám se vás, co tu děláte!?“

„Důstojný pán vám nic neřek’? Deme svámi.“

„To těžko, musel bych otom něco vědět.“

„Důstojný pán nás ujistil, že vám dá vědět. Vy to tu vedete? Vaše méno neznám, méno nám neřek’, ale ujistil nás, že to svedoucím skupiny vyřídí.“

„Nemoh’ nic vyřídit,“ zasáhl starší muž zdruhé skupiny. „Včera sem se snim byl rozloučit vnemocnici, leží tam už tejden se zápalem plic.“

Tím se všechno vysvětlilo, Franc znechuceně přikývl. Znali heslo, znali imísto ačas třetího setkání, nemohli to být provokatéři, navíc který provokatér by ssebou vzal idceru amalého syna? Tohle určitě nebyli provokatéři, nic nehrozilo.

„Tak dobře, výbavu máte vpořádku, nejste těžký, dřepněte si aodpočívejte, zapatnáct minut vyrážíme.“

Franc si všiml, že chlapec něco skrývá zazády.

„Co tam máš?“

„Bagr,“ chlapec ukázal, co skrývá zazády. „Je můj, dostal sem ho knarozeninám. Bez bagru nikam nejdu!“

„Krásnej bagr,“ chválil Franc. „Doufám, že ho nenastartuješ přímo nahranici.“

„Ne, táta řikal, že musíme bejt tiše, nastartuju ho až ve Vídni. Ty nás vezmeš doVídně?“

Franc přikývl, co měl dělat smalým utečencem? Když mohl propašovat kozu, může ibagr. Dřepl si kostatním, aby si nohy trochu oddechly – čekal je nejtěžší úsek cesty zasvobodou.

„To stačí, vstávejte, deme. Postavte se dopůlkruhu, vy dva, poďte blíž… Tak, teď mě dobře poslouchejte. Pudeme eště kousek tam, ktěm stromům…“

„Já nic nevidim,“ protestoval někdo způlkruhu.

„To je dobře, vybrali sme si opravdu tmavou noc, ale věřte mi, sou tam. Zanima musíme přeběhnout přes koleje zPetržalky doRusoviec, ale nebojte se, nikdo nás neuvidí, nejbližší dvě hodiny vlak nepojede. Kdyby náhodou vypravili nákladní vlak nebo kdyby jela lokomotiva, nevadí, jen sebou plácněte nazem anehejbejte se, obsluha lokomotivy je oslepená vlastníma světlama, dotmy nevidí, je to prověřený. Zakolejema odbočíme doprava přímo nazápad, bude nás krejt lesík…“

„Myslíte Bažantnici?“

„Přesně tak se menuje. Tam si dáme krátkou přestávku, abychom se dali dohromady, je nás hodně, určitě budou opozdilci. Je tu hodně žen apár dětí, musíme brát ohled ina ně. Až se dostaneme kBažantnici, budeme pár metrů od hranice, kousek zahranicí je první rakouská vesnička Kittsee. Teď dávejte pozor, uBažantnice sme vnebezpečný zóně, už vám nic nemůžu řikat, ani vy nic nebudete řikat, všichni budou absolutně ticho, takže tohle je poslední instruktáž. Rozdělíme se dotří malejch skupin, celá horda najednou jít nemůže, dělali byste kravál. Vy čtyři opozdilci…“

„Nepudete první?“

„Milan.“

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

1

2

3