Ukázka elektronické knihy

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Pospíšil, Ctirad Václav, 1958-
Ježíš z Nazareta, Pán a Spasitel : náčrt christologie a soteriologie / Ctirad Václav Pospíšil. – 5., kompletně revidované, upravené a rozšířené vydání. – V Praze : Karmelitánské nakladatelství, 2023. -- 485 stran. – (Teologie)
Anglické resumé
Vydalo Karmelitánské nakladatelství ve společnosti KatMedia, s.r.o.. – Obsahuje bibliografii, bibliografické odkazy a rejstřík

ISBN 978-80-7566-457-0 (brožováno)

* 27-31 * 27-185.5 * 2-1(091) * 272-1/-9 * (048.8)
– Ježíš Kristus
– christologie
– soteriologie
– dějiny teologie
– učení katolické církve
– monografie

27-1/-2 - Křesťanská teologie. Dogmatická teologie [5]

Dějiny zemí východní Evropy [8]

Odborná recenze:
Dr. Ing. Eduard Krumpolc, CSc., Th.D. (1. a 5. kap.)
prof. Ladislav Tichý, Th.D. (2. kap.)
Dr. Michael Špaček (3. kap.)
Mgr. Richard Machan, Th.D. (4. kap.)
ThLic. Prokop Brož (doplňky k 2., 3. a 4. vydání)
Benedikt Mohelník, Th.D. (doplňky ke 4. vydání)

Veronika Řeháková, Ph.D., SDJ (opravy a doplňky k 5. vydání)

Doc. Jiří Vogel, Th.D. (opravy a doplňky k 5. vydání)

Pavel Černuška, Ph.D. (opravy a doplňky k 5. vydání, kompletní revize textu)

Tato publikace vyšla s laskavou finanční podporou Institutu františkánských studií jako jeho studijní text.

Cover photo © Martin Frouz

© KatMedia, s. r. o., Praha, 2023

ISBN 978-80-7566-457-0

Nespravedlivě opomíjenému svědku krve

z dob komunistického teroru,

Ambroži Jaroslavu Tobolovi, ThDr., OFM

Iesus Christus factus est sapientia nobis a Deo
et iustitia et sanctificatio et redemptio
I Cor 1, 30

VYDÁVAT POČET Z NAŠÍ VÍRY V JEŽÍŠE KRISTA, SYNA BOŽÍHO

Úvod k pátému vydání

Skutečnost, že tato monografie dospívá k – pro mne neuvěřitelnému – pátému vydání,1 je dlužna mnohem více víře v Ježíše Krista a touze po jeho hlubším poznání ze strany čtenářů než vlastnímu výkonu jejího autora, který se sice po celý svůj dospělý život ustavičně snaží do hlubin tohoto nevýslovného tajemství pronikat, nicméně si je zároveň dobře vědom, že dna se nikdy nedobere a že jeho výkon bude vzhledem k tomuto korunnímu mystériu naší víry a našeho života i vzhledem k téměř bezbřehé komplexnosti christologie2 jen matným odleskem toho všeho. Nynější text považuji za opravdu definitivní a doufám, že se v našem jazykovém prostoru v blízké budoucnosti objeví nějaký nový systematický christolog, který vyjádří ve svém díle tajemství vtěleného Slova a naší spásy příhodně dobám, které již klepou na dveře. Opravdu upřímně toužím po tom, aby tomu tak bylo, protože věc Kristova i zodpovědnost za dobro našeho národa a církve v něm po tom hlasitě volají.3

Už na tomto místě bych velmi rád ze srdce poděkoval svým drahým přátelům, doktorce Veronice Řehákové a docentu Jiřímu Vogelovi, za pročtení nových textů a oprav pro páté vydání, i panu doktoru Pavlu Černuškovi, který celou monografii opět pozorně pročetl, aby ji vyčistil od překlepů a drobných metodologických vad na kráse. Poděkování patří i spolupracovníkům z Karmelitánského nakladatelství i nakladatelství Krystal OP, kteří přispěli ke zdaru tohoto pokusu o oslavu našeho Pána Ježíše Krista. Z uvedeného důvodu je kniha psána v první osobě množného čísla. Souhrnně děkuji také všem, jež jsem prosil o podporu formou modlitby, protože i oni mají svůj podíl na výsledku společného usilování.

V tomto osobně laděném úvodu si však dovoluji mluvit opravdu jen sám za sebe, a proto v příslušných pasážích používám první osobu jednotného čísla. Dávám tím najevo, že čtenář nemá v rukou pouze akademické dílo, které by nebylo poznamenáno mým osobním příběhem a mnoha bolestivými střety v rámci české katolické církve. Zlato by se přece mělo tříbit v ohni: to opravdu dobré a přínosné prověřují jednak protivníci, jednak neúprosná lučavka času.

V prvním bodu tohoto úvodu upozorním na pohnutou historii předkládané knihy, rozčlenění díla, doplňky pro páté vydání, aplikovanou metodu a základní ladění, respektive ducha mého více než dvacetiletého počínání. Druhý oddíl se už svým způsobem snoubí s první částí tohoto díla, která je věnována základním východiskům christologie. Pokusím se totiž o předložení takových argumentů pro vydávání počtu z naší víry ve vtělený Logos, které by měly být srozumitelné i pro naše nevěřící bratry a sestry dobré vůle. Ona argumentace ovšem míří i na nás samotné, na ukotvení naší víry, na jasné rozlišení toho opravdu podstatného v našem duchovním působení na poli lidských a národních dějin. Začlenění daných úvah na toto místo není bez významu, protože to klíčové, co podmiňuje vše následující, se sluší důrazně vytknout před pomyslnou závorku.

0.1. Základní informace o monografii a jejím příběhu

Vraťme se nyní na začátek dlouhého příběhu spjatého s touto monografií, k jejímuž sepisování mě přivedl na prvním místě osobní zájem, k němuž následně přistoupilo specializované studium christologie na papežské univerzitě Antonianum. Nikoli v poslední řadě zde hrála roli nevyhnutelná potřeba poskytnout českému čtenáři na počátku třetího tisíciletí křesťanské éry pokud možno co nejsolidnější pokoncilní katolickou christologii a soteriologii. Jak jsem v průběhu let postupoval ve svém poznání dále a hlouběji, vracel jsem se k této knize a neustále ji rozšiřoval a snad i myšlenkově prohluboval; lze říci, že nynější podoba díla vznikala více než dvacet let.4 Pokud ale mám být opravdu upřímný, kořeny tohoto díla sahají hluboko do mého dětství5 a dospívání, do doby mého povolání k užšímu následování mého milovaného Mistra, do doby studií v podzemní církvi a následně v Římě.

Obecné rozčlenění díla do pěti částí, pomineme-li tento úvod, je ve všech vydáních konstantní: základní předpoklady christologie, tajemství Ježíše Krista v Písmu, patristická christologie, základní stavební kameny christologické reflexe, základní stavební kameny soteriologické reflexe. Do jednotlivých partií v průběhu let přibyl nejeden nový oddíl. Nynější verze obsahuje ve srovnání s čtvrtým vydáním řadu oprav, protože tak rozsáhlé dílo nemůže být nikdy bez překlepů a protože stylisticky lze text opravovat i projasňovat prakticky donekonečna. V tomto vydání je druhá část monografie obohacena exkurzem věnovaným problematice Ježíšova vlastenectví jakožto vzoru pro vlastenectví naše. Do bodů IV.6. a V.9. jsem si pak dovolil vložit několik odstavečků a celý text upravit, protože v průběhu desetiletí se například na poli paleoantropologie odehrálo mnoho změn. Menších úprav je pochopitelně více. Další novinkou je nyní předkládaný úvod, který nahrazuje celkově čtyři předmluvy k předchozím edicím a který lze považovat za jakási moje christologická retractationes.

S obsahem díla souvisí rovněž upozornění na novinky, které se zde nacházejí. Mělo by být evidentní, že tato christologie nemůže nevycházet z děl velkých mistrů předchozích generací, nicméně to rozhodně neznamená, že by se zde nenacházely originální přínosy. Jeden z nejzásadnějších tkví v organickém propojení christologie se soteriologií. Proto také titul Ježíš z Nazareta, Pán a Spasitel. Zacílení christologie ke spiritualitě nastolené v bodu I.4 prostupuje celým textem mnohem důsledněji než v jakékoli jiné odborné christologii, kterou jsem kdy měl v rukou. Zcela nové a určující je začlenění christologie do trinitárního způsobu myšlení a nazírání Boha (srov. II.1.5). Opravdu by mě překvapilo, pokud by někdo našel něco podobného v dílech velkých renomovaných christologů předchozích let. To, že s velkými christologickými tituly je třeba zacházet prostřednictvím trojího kroku analogie entis, jsem rovněž nikde nevyčetl. Nu a ono to funguje naprosto dokonale. Až na jedinou výjimku žádný velký christolog druhé poloviny dvacátého století přede mnou do své práce nezačlenil téma Ježíšova nanebevstoupení (srov. II.2.3.4). Kdo dokázal vyřešit problém paradoxu Ježíšovy bezhříšnosti na jedné straně a opravdovosti jeho zkoušek spolu s jeho svobodou na straně druhé (srov. II.2.7.4)? I ve třetí kapitole o patristické christologii je řada novinek. Jako příklad si dovolím uvést: rozpoznání souvislosti mezi dnešní pluralistickou tendencí v oblasti teologie mimokřesťanských náboženství a arianismem (srov. III.2.1.3); spirituální defekty vyplývající z apollinarismu (srov. III.2.2); vyhodnocení Nestoriových pozic, které vyplývají z nevyjasněnosti distinkce mezi Kristovou lidskou osobností a jeho božskou osobou (srov. II.2.3); hlubší porozumění a vyjasnění trvale platné vypovídací hodnoty Chalcedonského koncilu (srov. III.2.4); zpracování problematiky božské a lidské vůle Kristovy (srov. III.2.6). Ve čtvrté části bych podtrhl pojednání o Ježíšově početí (srov. IV.9); o jeho kenózi (srov. IV.10); rozklíčování tajemství osoby a přirozenosti (srov. IV.11); dovolím si rovněž upozornit na problematiku Ježíšovy lidské osobnosti a jeho božské osoby (srov. IV.12); na řešení tajemství Ježíšova vědomí a vědění a na kritiku teorie Ježíšova blaženého patření v době jeho pozemského života (srov. IV.13 a IV.14). Původní jsou také závěrečné oddíly čtvrté části, v nichž se věnuji takzvané spirituální christologii (srov. partie IV.16 – IV.20). Výrazně nová je celá pátá část věnovaná soteriologii. Kritik mého díla nechť prosím v zahraniční literatuře nalezne srovnatelně kompletní a komplexní zpracování soteriologie. Nikdo se o to zatím nepokusil, protože nic takového neexistuje! Podtrhuji, že právě uvedený výčet je dlužen pouze tomu, že český čtenář, a to včetně mých kolegů teologů, není s to ono nové soudně rozpoznávat. Docházelo i k tomu, že někteří kolegové si dovolili za mými zády rozhlašovat, že jen opisuji to, co se nachází v zahraničních publikacích, aniž by to pochopitelně jakkoli doložili. Inu, podle sebe soudím tebe. Neschopnost přiznat, že někdo jiný dokázal v českém prostředí vytvořit takto originální dílo, vedla k mrzkému činu lži a pomluvy. V takových chvílích mi opravdu nebylo lehko, nicméně záhy jsem si vzpomněl na Ježíšův příběh, v němž se rovněž nacházejí epizody ukazující na obdobný střet světla s temnotami lidského srdce (srov. např. Mt 12,24n). Představitelé církevní instituce v Čechách a na Moravě mé dílo nikdy nepodpořili ani finančně, ani morálně. Připadal jsem si proto jako nikoli zcela vlastní syn církevní instituce, zároveň ale také jako učedník, jehož Pán miluje. Naproti tomu smysl pro víru vedl tisíce věřících k intuitivnímu uchopení přínosnosti tohoto díla vzhledem k jejich vnitřnímu životu, o čemž svědčí nejen toto vydání, ale i tisíce prodaných výtisků předchozích edicí v minulých dvou desetiletích.

Nyní upozornění na metodu bibliografických odkazů. V době vzniku prvních vydání bylo obvyklé po jménu autora a titulu uvádět jen město a rok vydání bez příslušného nakladatelství nebo vydavatelství. Nebylo v našich silách to vše převést na současný standard. Podstatné je, že dotyčné tituly jsou snadno dohledatelné a odkazy nebo citace verifikovatelné. V nově připojených partiích pátého vydání, případně v doplňkových poznámkách se však nový úzus odkazování projevuje. Nedomnívám se, že by to čtenáři zajímajícímu se o tajemství vtěleného Slova nějak vadilo nebo že by to snižovalo přínosnost nyní předkládaného vydání.

Ač si toho všimnou jen nemnozí čtenáři, považuji za velmi důležitou skutečnost, že páté vydání věnuji osobě nespravedlivě opomíjeného svědka krve, mučedníka z dob komunistického pronásledování a kandidátu blahořečení Ambroži Jaroslavu Tobolovi, ThDr., OFM (1910 Staré Město u Uherského Hradiště – 1953 vazební věznice v Jihlavě). Chci alespoň touto cestou důrazněji připomenout jeho osobní sebedarování, které určitě patří k veliké ceně zaplacené za naši nynější vnější náboženskou svobodu. Opomíjet veliké Boží svědky a služebníky tohoto typu by bylo velkým ochuzením nikoli pro ně, ale hlavně pro nás.6 Bratr Ambrož byl navíc systematickým teologem, který dosáhl římského doktorátu a v nesmírně těžké době okupace přednášel dogmatickou teologii adeptům kněžství v arcibiskupském semináři, protože spolu s Karlovou univerzitou byla uzavřena také Katolická teologická fakulta. Je mi tudíž ctí, že mohu s velkou úctou připomenout kolegu systematického teologa, jenž je obdařen slávou mučednické smrti.

Metoda aplikovaná v této monografii přesně odpovídá požadavkům, které na dogmatickou, potažmo systematickou teologii klade II. vatikánský koncil v dokumentu Optatam totius, čl. 16.7 Z toho také vyplývají dva aplikované přístupy, totiž takzvaný auditus fidei, do jehož rámce spadají druhá a třetí část, a intellectus fidei, kam je třeba zařadit předposlední a závěrečnou partii. Otevírající část knihy svým způsobem uvádí zbytek monografie do širšího situačního kontextu a také odpovídá základní motivaci, kterou osobně předpokládám u potenciálního zájemce o četbu takového díla. Je vcelku pochopitelné, že se zde vyjasňuje, co je christologie, čtenář je dále prostřednictvím nástinu různých přístupů k christologii uváděn do současného odborného kontextu, především pak se otevírají dveře zcela zásadního způsobu tázání, jímž je poměr osobní spirituality k systematické christologii a soteriologii jako takovým. Jestliže zájemce pochopí úzkou spojitost věroučných principů a výroků christologie na jedné straně a svého vlastního duchovního života na straně druhé, začíná vnímat celek christologie přesně v tom světle, v němž dávní otcové definovali christologické dogma, protože jim šlo primárně nikoli o nauku, nýbrž o život, a to křesťanský i lidský život v jeho plnosti (srov. Jan 10,10b). To je také smysl veškerého teologova snažení, neboť i jeho úsilí směřuje nikoli k textu samotnému, nýbrž k tomu, aby slova přiváděla čtenáře k pravému Stromu života, jímž je živoucí Pán a Spasitel. Právě nastíněné, nejenom naukové, ale doopravdy prožívané a zakoušené porozumění vyvolává v posluchačích a čtenářích kouzelné slůvko, jež samovolně vyklouzne z jejich úst, totiž ono z mé strany tolik vytoužené „Aha“, které svědčí o tom, že chronologicky dávná dogmata jsou nyní vnímána coby životodárné principy vlastní důstojné lidské a inteligentní křesťanské existence. I když takový adept christologie neuchová v mysli každou jednotlivinu, i když nepochopí každý jednotlivý záhyb předkládané knihy, která chce být jakýmsi myšlenkovým rouchem našeho Pána a Spasitele, toho zásadního je dosaženo, protože christologie není vnímána jako teoretická doktrína, nýbrž jako prostředek osobního sebedarování Ježíše z Nazareta ve vztahu k Otci a v síle Ducha svatého, na něž máme nyní celým svým životem odpovídat formou napodobování či následování. Mělo by být pochopitelné, že vystihování vazby mezi christologií a spiritualitou se v první části knihy nevyčerpává, ale pouze otevírá a prostupuje s větším či menším zdarem celou touto knihou, jak již bylo vícekrát zdůrazněno.

Jelikož se jedná o dogmatickou nebo systematickou christologii a soteriologii, sluší se podotknout, že čtenář nyní nemůže očekávat dokonalé specializované zpracování biblické, patristické, středověké i současné christologie, protože záměr díla je jiný. Jde nejenom o to, aby se v jakémsi široce pojatém panoramatu představilo to vše, nýbrž především o to, promyslet celek christologie a soteriologie soustavně, což samostatné specializované práce nejsou s to nabídnout. Ti, kdo pak pracují na jednotlivých segmentech christologie a soteriologie, navíc nutně potřebují takové celkové zpracování, které jim umožní začlenit jejich vlastní přínosy do celkového rámce. Je tudíž evidentní, že každá partie této knihy může a musí být dále promýšlena, propracovávána, upřesňována. Není snad náš Pán mimo jiné také cestou (srov. Jan 14,6), a proto také kniha věnovaná jeho tajemství nemůže být cílem, nýbrž pouze stále pokračujícím putováním? Kdo by se domníval, že se již definitivně vyrovnal s nevýslovným mystériem Ježíše Krista, podléhal by nejen nezdravému, ale možná dokonce i tragickému sebeklamu.

V závěrečném odstavci prvního bodu tohoto úvodu ještě jednou podtrhnu zásadní vůdčí myšlenkové tendence této monografie. Vedle primárního ladění této knihy, jímž je vnímavost vůči poměru mezi naukou a spiritualitou, je třeba zmínit další dvě zásadní charakteristiky této reflexe. Celkově druhý vůdčí motiv se týká hlubšího propojování christologie v úzkém slova smyslu (ontologická christologie) a soteriologie (funkcionální christologie). Ten, kdo zná práce velkých mistrů jako Walter Kasper nebo Marcello Bordoni, jímž vděčím za mnohé, mi dá jistě za pravdu, že právě soteriologie v jejich monografiích dostatečně rozvinuta není. Třetí vůdčí motiv, který by neměl být v nyní předkládané pomyslné hudební kompozici opomíjen, tkví ve snaze o důsledně trinitární způsob promýšlení celé christologie. Toho jsem ale byl naplno schopen až po sepsání monografie věnované trojičnímu mystériu, která v mém odborném i duchovním životě znamenala zásadní předěl, takže bych sám celé své teologické dílo dělil na fázi před rokem 2007 a po tomto datu.8 Napsat novou monografii věnovanou christologii již ale nebylo možné, a proto jsem uvedený zásadní moment analogie víry ve čtvrtém vydání své christologie a soteriologie včlenil do partie II.1.5. Prosím tedy čtenáře znovu o to, aby myšlenkové impulsy obsažené v právě uvedené partii díla vnímal s velkou pozorností a aby ve světle zejména zde nastíněného „schématu číslo jedna“ následně promýšlel moji christologii a soteriologii v plném jejím rozsahu. Celá teologie totiž, je-li důsledně domyšlena, pojednává zásadně o vztahu Boha Otce k nám skrze Krista v síle Ducha svatého a následně o našem vztahu k Otci skrze Krista v síle Ducha svatého. Dialogický antropocentrismus Otce se tak harmonicky snoubí s teocentrismem člověka jako dvě strany jediné vzájemné lásky. Jde-li v dramatu Písma svatého nakonec principiálně o právě nastíněný dialog, pak o čem jiném by měla být teologie? To není nějaký můj konstrukt,9 nýbrž výlučně důsledné vnímání skutečnosti zjevení ve světle trojičního mystéria, které má být první pravdou našeho života a naší víry.10 Doufám, že pravda – či spíše Pravda – se prosazuje vlastní mocí a silou, a to bez ohledu na osobu služebníka, který ji předkládá.

0.2. Víra ve vtělený Logos jako cesta k plnosti našeho lidství

Budiž mi ještě dovoleno, abych na tomto místě alespoň v náznaku doplnil to, co přímo míří k první části, konkrétně problematiku uctivého a pokorného vydávání počtu z naší víry v tajemství Muže z Nazareta (srov. 1 Petr 3,15–16), protože žijeme ve světě, který je bohužel stále méně křesťanský. Koneckonců celá tato monografie, která chce čtenáře uvádět do hlubin mystéria vtěleného Logos, je vlastně také takovým vydáváním počtu z našeho společného přesvědčení.

V první řadě bych rád poznamenal, že my sami, když stojíme tváří v tvář nejistotě historického způsobu poznání, býváme vystaveni závanu pochybností ohledně své víry v Ježíše Krista. Stejně jako nelze čistě historicky prokazovat, že Ježíš je opravdu Boží Syn, tak to také není možné čistě historicky vyvrátit. Víra není primárně vědění, nýbrž rozhodnutí, a to se buď dělá, nebo nekoná. Takové rozhodnutí ale nesmí být nerozumné, a proto hledáme ospravedlnění především před vlastním rozumem.

Velmi prosté odůvodnění tkví v porovnání s tím, co nabízejí svět a jiné náboženské systémy. Snadno zjistíme, že poselství Nového zákona je zdaleka to nejkrásnější, nejhlubší, nejdokonalejší, co se nám nabízí. Jestliže se strom pozná po ovoci, pak přínosy křesťanství jsou v dějinách zejména Evropy opravdu gigantické. Bez poselství Bible a zejména Nového zákona by byly jenom stěží představitelné: koncepce lidské osoby, lidských práv, transcendence živého Boha jako základu naší svobody, moderní demokracie, desakralizace politiky, kácení model moderních ideologií, charitativní a sociální aktivity ve prospěch milionů potřebných a tak dále. Zkrátka a dobře, nic lepšího k dispozici není, a proto naše rozhodnutí pro Krista nemůže být omylem, byť by historikové přinesli jakékoli upřesnění našeho dosavadního poznání.

Lze to vyjádřit ještě jinak. Obraz Boha je v zásadě cílový ideál, k němuž chceme jako lidé dospět. Ježíš z Nazareta napravoval a dovršoval obraz Boha v lidských myslích, a tak z oněch lidiček kolem sebe dělal gigantické mravní osobnosti. Právě zakoušení cesty k plnosti lidství je jedním z nejpádnějších intersubjektivních důvodů víry v Trojici a ve vtěleného Božího Syna. Jestliže ale naše pastorace bude implikovat pokřivený obraz Boha, Krista a následně člověka, nedivme se, že věrohodnost takovéto „zvěsti” bude klesat pod únosnou míru. Zkrátka a dobře, pokud křesťanství budeme prezentovat – nejenom slovy – jako fascinující dovršení lidství a lidskosti, pak žádnou apologetiku ani fundamentální teologii nebudeme potřebovat.

Ona neomylnost přilnutí k Muži z Nazareta je ovšem podmíněna správnou hierarchií vrstev naší identity: Na prvním místě jsem člověk, pak křesťan, teprve potom katolík a ještě níže pak stojí moje začlenění k nějaké specifické spiritualitě nebo řeholnímu společenství. V takovém případě totiž nemůžeme nekráčet po cestě naplnění a spásy, protože jsme zcela evidentně v souladu s Nejvyšším jakožto dárcem smysluplnosti a skutečné spravedlnosti, jehož někteří lidé nazývají kosmickou spravedlností. A právě v okamžiku, kdy splyneme s onou cestou vlastního naplňování, tedy se samotným Kristem, zakusíme naprostou jistotu ohledně tajemství vtěleného Pána a Spasitele jako jediného Božího Syna. Ten, jehož kroky nekráčejí po právě naznačené cestě, zůstává jen na intelektuální rovině bádání, a proto onu pomyslnou jistotu pod nohama nemůže cítit. Stát se to může velmi snadno i teologovi.

Nepochybujeme-li o existenci Boha stvořitele, což je obsah přesvědčení mnohem více lidí, než by se mohlo na první pohled zdát, pak prostá logika říká, že existence jednoosobového Boha je holý protimluv. Každé Já nevyhnutelně předpokládá Ty a My, bez nichž ono samo nedává smysl. Člověk Ježíš je absolutně dokonalým vyjádřením věčného Ty, k němuž se vztahuje nebeský Otec.11 Je tudíž zřejmé, že vtělení určitě není v rozporu s Boží jediností, která se týká božství, ale nikoli počtu božských osob. Pokud by ale v božství nebyly osoby, ke komu bychom se vztahovali v životě a v modlitbě? Mohli bychom my sami sebe považovat za osoby? Přesně naopak, vtělení12 odhaluje zjevení posledního základu nejenom naší spásy, ale veškerého bytí, a to i onoho věčného základu všeho, jímž je Otec, Syn a Duch svatý. Na bázi této až dětsky prosté logiky platí, že každý, kdo se vztahuje v modlitbě nebo myšlení k jedinému Stvořiteli, nevyhnutelně participuje na věčném vztahu synovství a je nějak v Kristu, byť si to není s to uvědomovat.13 To vše je možné jedině díky věčnému Daru, jímž je Duch svatý, zosobněné totální sebedarování Otce Synovi a Syna Otci.

I ateistovi, není-li zcela uzavřen do sebe a vyznává-li ideál lidskosti, lze sokratovskou metodou (maieuticky) snadno dokázat, že ve své etické praxi nevyhnutelně aplikuje prvky Kristova tajemství. Jestliže společenské vědomí v naší zemi a snad ve všech opravdu demokratických a kulturních zemích zastává následující pravidlo: „Co není autenticky lidské, nemůže být autenticky, tedy přijatelně náboženské,“ pak je třeba položit prosté otázky: Odkud to máte? Proč jste o tom tak pevně přesvědčeni? Odpověď je jednoznačná, neboť autentická lidskost odpovídá úplnému a nefalšovanému lidství Ježíše z Nazareta,14 zatímco ona autentická náboženskost zase jeho statusu Jednoho z Trojice. Díky tomu zbožštění přinesené Kristem splývá v jedno s dozráváním k opravdové lidskosti, protože ona není jen a jen lidská, ale vpravdě božská. Spásu tudíž můžeme učinit srozumitelnější, když ji budeme prezentovat jako darovanou a bolestně nabývanou lidskou plnost, naplnění našeho člověčenství, opravdovou zralost. Možná je vhodné na tomto místě připomenout hlas Mezinárodní teologické komise:

„Bůh se učinil člověkem proto, aby se člověk stal humánnějším…15 Když je tedy zbožštění správně pojímáno, pak činí člověka dokonale lidským. Zbožštění je pravou a nejvyšší »humanizací« člověka.“16

Tam, kde neshledáváme mnoho staletí trvající předchozí křesťanskou formaci dané populace, se s oním pro nás tak samozřejmým pravidlem o souběhu lidskosti a náboženskosti zase tak často nesetkáváme. Ono to koneckonců souvisí s křesťanským vymezením bližního, jímž je pro nás každý potřebný bez ohledu na jeho národnost a na jeho náboženskou příslušnost. A cokoli jsme učinili pro daného potřebného bratra nebo sestru, učinili jsme zároveň pro našeho Pána (srov. Mt 25,40). Tohle mimo náš křesťanský svět rovněž tak docela a vždy neplatí, pokud vůbec.

V našem životě svým způsobem neustále soupeří dvě koncepce života. Ta první je zaměřena na osobní úspěch, zisk, moc, a to i za použití prostředků ne zcela čistých. Druhá je ona kristovská koncepce pravdivosti, velmi odvážné solidarity, lidskosti a také zdravé pokory (nikoli jejích karikatur!). T. G. Masaryk to vyjádřil opravdu velmi výstižně, když definoval ideál československé demokracie přibližně následovně: „Ježíš, nikoli Caesar!“ My k tomu řekneme, že tohle je určitě platné, nicméně se opět jako děti budeme ptát: „Ale proč?!“ Dogmatická teologie totiž není v zásadě nic jiného než teoretické odůvodňování autentické lidské a křesťanské praxe.

Konec ukázky