Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © 2022 Giulio Einaudi editore

This edition published in agreement with the proprietor through MalaTesta Literary Agency, Milan

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2023

Translation © Mária Štefánková 2023

ISBN 978-80-566-5941-0

Z verejných zdrojov tvorbu prekladu diela podporil
formou štipendia Fond na podporu umenia.

Tento projekt z verejných zdrojov podporil
Fond na podporu umenia.

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme, žiadnymi prostriedkami, ani elektronickými, ani mechanickými, ani vo forme fotokópií, nahrávok, prostredníctvom súčasného a ani budúceho informačného systému a podobne, bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Would you agree times have changed?

Bright Eyes, Clairaudients (Kill or Be Killed)

Prvá časť

V prípade apokalypsy

V novembri 2015 som sa ocitol v Paríži na konferencii Spojených národov o klimatickej hrozbe. Hovorím, že som sa tam ocitol, ale nešlo o to, že by som túto situáciu nevyhľadával: naopak, otázka životného prostredia mi už dávnejšie ležala na srdci a veľa som o nej čítal. A keby nebola vo výhľade táto klimatická konferencia, pravdepodobne by som si našiel iný dôvod cestovať tam, nejaký ozbrojený konflikt, humanitárnu katastrofu, skrátka nejakú inú a horšiu krízu než moje osobné trápenia, lebo toto ma zaujímalo. Možno v tom spočíva fixácia niektorých z nás na hroziace katastrofy, tá inklinácia k tragédiám, ktoré si zamieňame za čosi vznešené, a ktorá bude tvoriť, aspoň dúfam, centrum tohto príbehu: potreba nájsť v každom príliš komplikovanom kroku nášho života niečo ešte komplikovanejšie, súrnejšie a hrozivejšie, v čom sa dá rozpustiť osobné utrpenie. A možno s týmto všetkým vznešenosť naozaj nemá vôbec nič spoločné.

Bolo to čudné obdobie. S manželkou sme sa viac ráz pokúšali o dieťa, trvalo to asi tri roky, podrobili sme sa čoraz ponižujúcejším lekárskym zákrokom. Aj keď by som mal presnejšie povedať, že týmto úkonom sa podrobovala ona, pretože čo sa týka mňa, od istého bodu som sa stal len skormúteným pozorovateľom. Napriek nášmu slepému odhodlaniu a nemalej sume investovaných peňazí tento plán zlyhal. Nepomohli ani injekcie gonadotropínu, ani procedúry in vitro a ani tri márne cesty do zahraničia, o ktorých sme nepovedali nikomu ani slovo. Boží odkaz všetkých týchto opakovaných zlyhaní znel: toto vám nie je súdené. Ja som si to stále odmietal pripustiť, no Lorenza rozhodla aj za mňa. Jednej noci, už s vyschnutými slzami, alebo celkom bez plaču (to sa nikdy nedozviem), mi oznámila, že už sa nebude pokúšať o. Použila tento neúplný výraz, nebudem sa pokúšať o, a ja som sa obrátil na bok, chrbtom k nej, a lomcovala mnou zlosť, čo vo mne rástla za rozhodnutie, ktoré mi pripadalo nespravodlivé a jednostranné.

V tých dňoch mi moja malá osobná katastrofa ležala na srdci oveľa viac než celosvetová, než hromadenie skleníkových plynov v atmosfére, topenie ľadovcov či stúpanie hladiny oceánov. Chcel som sa niekam upratať, preto som požiadal denník Corriere della Sera, aby ma akreditoval na klimatickú konferenciu v Paríži, hoci termín predkladania žiadostí už uplynul. Presviedčal som ich, akoby som na to mal neodškriepiteľné oprávnenie. Mali mi preplatiť iba let a články, ktoré o tom napíšem. Nocľah si vybavím u priateľa.

Giulio si prenajímal tmavý dvojizbový byt v 14. obvode, rue de la Gaîté. Ulica radosti? spýtal som sa hneď pri príchode. To nie je tvoj štýl.

Veru nie. Byť tebou, veľmi sa na to nespolieham.

Pred rokmi sme bývali v Turíne spolu v jednom byte, Giulio ako študent z vidieka a ja ako rozmaznanec, ktorý túžil po prvých skúsenostiach mimo domu, ale tak, aby bol od rodičov len pol hodiny autobusom. Giulio na rozdiel odo mňa zostal po promócii pri fyzike. Vystriedal nespočetné množstvo miest, ale zakaždým v Európe, lebo proti Spojeným štátom mal neprekonateľnú politickú averziu. Medzitým sa stihol oženiť aj rozviesť, mal syna a napokon zakotvil vo Francúzsku ako výskumný pracovník na École Polytechnique, kde skúmal modely chaosu, aplikované na financie.

Napchávali sme sa cestovinami, ako keď sme mali dvadsať, len tak bez všetkého, a ja som mu porozprával, prečo som v Paríži, teda oficiálny dôvod. Giulio vytiahol z poličky nejakú knihu. Toto si čítal?

Odvetil som, že nie, a palcom som prebehol po okraji stránok. Kolaps, zahundral som, vidí sa mi to dokonalé.

Je to zaujímavý názor na vyhynutie. Vezmi si ju.

Slovo „vyhynutie“ mi chvíľu krúžilo v hlave, čosi ako etiketa môjho vlastného osudu. Pozbieral som taniere, zatiaľ čo Giulio ma medzitým stručne poinformoval o Adrianovi, ktorý už mal štyri roky. Trochu sa mi chcelo spať z tých uhľohydrátov, čo sme pojedli, ale víno sme dopili, tak sme si vyšli zaliať večeru.

Paríž bol plný vojakov, pochmúrny. Pred niekoľkými dňami vtrhla skupina atentátnikov do sály, kde koncertovala skupina Eagles of Death Metal, a niekoľko minút strieľala do hustého davu. Iní teroristi prepadli zopár bistier a dvaja sa odpálili pred štadiónom Stade de France. V ten večer sme mali u nás s Lorenzou na večeri dvojicu kamarátov a upozornila nás na to jej matka. Lorenza nezdvihla prvý hovor a ani druhý, ale tá nástojčivosť už bola podozrivá, tak to napokon vzdala. Mama povedala iba, zapnite si televízor, len toto, a na mobily všetkých začali prichádzať esemesky. Viac ako hodinu sme mlčky sledovali priamy prenos a priatelia potom odišli, hnaní celkom iracionálnou potrebou skontrolovať doma syna. S Lorenzou sme ešte dlho sedeli pred televízorom, červený banner nepretržite bežal na spodnej časti obrazovky, ale po čase bežali už titulky dookola. Jedlo ležalo vychladnuté na stole a v našom smútku sa hromadilo čosi iné: osobná hrôza, pocit smútku bez utrpenej straty ťaživo ležal v byte celé dni, presnejšie od tej noci, keď vyhlásila, že už sa nebude pokúšať o a ja som sa odvrátil na druhú stranu.

S Giuliom sme chvíľku kráčali okolo masážnych salónov s tmavými výkladmi, okolo sexshopov a ázijských reštaurácií a bistier. Potom sme si náhodne vybrali jeden podnik a sadli sme si tam, stoličky obrátené na ulicu, a objednali sme si dve pivá. Začal mi referovať o knihách, ktoré čítal: manuály o digitálnej bezpečnosti, o arabskej jari a o novom populizme. Môj Giulio čítal nekonečne veľa kníh. Mal oveľa komplexnejší prehľad o skutočnosti než ja, oveľa zainteresovanejší, a to odkedy som ho poznal. Na univerzite celé dva roky koordinoval kolektív z auly B1 v suteréne, kde viseli plagáty NO Nuke a jedna fotografia Oriany Fallacci so znetvoreným menom ORINA – MOČ, zatiaľ čo ja som chodil do auly B1 len počas obednej prestávky a len preto, aby som bol chvíľku s ním, akoby mi jeho blízkosť stačila na to, aby som sa stal trochu uvedomelejší, trochu etickejší.

Na rue de la Gaîté som ho počúval a pritom som si uchlipkával z piva. Čistil som si myseľ jeho evidentnou múdrosťou, hlukom prechádzajúcich áut a chaotickým Brownovým pohybom okoloidúcich. Počas krátkych páuz v konverzácii sme obaja uhýbali pohľadom niekam mimo a mal som pocit, že vtedy sa pred zrakmi nás oboch odohrávala rovnaká scéna: z davu sa vynoril čierny duch a zdvihol ruky k nebu predtým, ako dávkami zo samopalu zmietol zo sveta celý lokál. V dôsledku toho, ako som sa cítil – vyprahnutý, okradnutý o budúcnosť –, si istá časť mojej osobnosti želala, aby sa to naozaj stalo. Bola to hlúpa a trestuhodná predstava, ale dovolil som si ju, aj keď som o nej Giuliovi nič nepovedal. Nikdy som s ním nedebatoval o otázke detí. Naše priateľstvo bolo založené na diskusiách o vonkajšom svete a vyhýbalo sa osobným témam, a možno preto nám tak dlho vydržalo.

Na druhý deň ráno som nasadol na RER B a potom na autobus, a vystúpil v mestečku Le Bourget, kde sa konala konferencia COP21. Kontroly pri vchode boli vyčerpávajúco dôkladné, ale keď sa človek dostal dovnútra, už sa tam mohol voľne pohybovať. Pavilóny, malé či stredné prednáškové sály, paralelné plenárne zasadania, rozdelené podľa farieb. Jedna z hostesiek mi ukázala tlačové stredisko, kde som mal určené miesto s káblovým pripojením a všetkým potrebným. Predstieral som srdečnosť, hoci som ju necítil.

Po niekoľkých dňoch strávených pri všakovakých panelových diskusiách, ktoré som si náhodne vyberal z programu, som musel pripustiť, že to nebolo bohviečo. V skupinách sa diskutovalo o jednotlivých paragrafoch a odsekoch, dokonca o jednotlivých termínoch, ktoré sa napokon zjavili v záverečnej správe, príspevky boli bez nápadu alebo úplne všeobecné. Životné prostredie bola nudná téma. Pomalá, bez akcií či tragédií, okrem tých hroziacich. Ale zato preplnená dobrými úmyslami. A toto je skrytý problém klimatickej hrozby: hrozná nuda. Sedieť ako na nudnej omši a pospávajúc čakať na medzinárodnú dohodu? Tváriť sa pri každom milimetrovom posune, že ide o revolúciu? Ale prosím vás, koho to zaujíma? Koho, keď ja prvý som pospával v prítmí prednáškových miestností, prejedený sendvičmi, ktoré som v jednom kuse konzumoval, zmorený jednohlasnými príspevkami senegalských či kubánskych delegátov, alebo tých, čo prišli v tradičných tibetských tunikách?

Po piatich dňoch som nevypotil ani jediný článok. Z novín sa začali vypytovať, čo je so mnou. Uvažujem, ubezpečil som ich, už to skoro mám.

Pri večeri som o tom povedal Giuliovi. Najzaujímavejšia vec, ktorú som tam videl, je táto inštalácia, minieifelovka poskladaná zo stoličiek. Ale na článok to asi nestačí.

Ako mini?

Je takáto vysoká.

Nie, tak to naozaj nestačí.

Urobil som bifteky pre oboch, kúpil som ich v bio obchode vo vákuovom balení. Mal to byť prejav vďačnosti. Pri opekaní som narobil veľa dymu, no Giulio na to nič nepovedal, keď sa vrátil domov.

Áno, klíma je poriadny prúser, pripustil.

Myslel som, že týmto sme tému vyčerpali. Lenže on ešte chvíľku pouvažoval a povedal: Mohol by si sa stretnúť s Novellim. Možno ti porozpráva niečo iné.

A kto to akože je?

Fyzik ako my.

Vek?

Do päťdesiat. V Ríme viedol cvičenia o metódach. Počas kurzu milý a sympatický, ale na skúškach ako pes. V tom čase bol zúrivý antikapitalista.

Niečo ako ty?

Giulio sa usmial: Horší. Znova som ho stretol tu v Paríži. Teraz sa venuje klimatickým modelom, niečo s oblakmi. Ak chceš, dám ti naňho kontakt.

Asi som pokrčil plecia a tváril som sa, že o tom uvažujem, ale už som sa chytil tej možnosti. Hocičo, len nie ďalší deň premotaný medzi hlučnými pavilónmi v Le Bourget, kde mi budú tlačiť do hlavy ďalšie frázy o skaze planéty.

Nečakal som však, že ma Novelli pozve ešte v ten večer do pivárne na rue Monge. Vybral som sa ta peši, hoci to boli takmer tri kilometre. Celou cestou som neodtrhol oči od mobilu, kde som hľadal čo najviac informácií o Jacopovi Novellim, PhD. Nie že by na webe bolo ktoviečo, vtedy ešte nebol dosť známy (ani dosť škandalózny), aby mal stránku na Wikipédii, ale mal svoju, trochu drsnú, ako samouk WordPress. Vymenúval tam najnovšie články a podrobne informoval o svojom kurze. Bola tam aj galéria oblohy s oblakmi, s krátkymi vysvetlivkami, ktoré klasifikovali tieto formácie: altostratus, cirrus, cumulonimbus, tieto pomenovania som sa odmietol naučiť na skúšku z meteorológie, lebo za to boli iba tri kredity.

Nečakal som na vás s objednávkou, povedal mi Novelli a ani mu na um nezišlo zatváriť sa previnilo. Myslel som, že to nebude trvať tak dlho.

Šiel som peši.

Zo 14. obvodu?

Zatváril sa prekvapene, ale nepovedal nič. Len sledoval môj pohľad do taniera, na kopu jedla v ňom.

Ten je, čo? Chodím sem kvôli nemu. Aj keď by sa nemali jesť také obrovské hamburgery. Pochopiteľne, pre emisie CO2. Ale najmä pre artérie. Lenže tieto sú naozaj neodolateľné. Vidíte?

Zdvihol žemľu, aby som ju videl zboku. Všetky vrstvy sú pekne oddelené. Šalát, syr, mäso, cibuľa. Nie ako tie brečky, čo núkajú inde. Objednajte si to.

Už som jedol, ďakujem.

Tým horšie pre vás.

Odhrýzal si zo žemle, takže som mal čas preštudovať si ho. Vyzeral trochu ošúchane ako niektorí vedci na vrchole kariéry. Ak v mladosti nedbal na oblečenie ako mnohí študenti fyziky (vrátane mňa), teraz si túto otázku zrejme vzal k srdcu.

Viete, čo je to Kesslerov syndróm? spýtal sa ma. Pokrútil som hlavou. Giulio mi povedal, že sa chcete rozprávať o konci sveta. Ako napokon v týchto dňoch všetci. Aj keď by si bolo treba uvedomiť, že nehovoríme o konci sveta, ale o konci ľudskej civilizácie a to je niečo úplne iné. No ale kým som tu sedel a čakal, prišiel mi na um Kesslerov syndróm.

Oblízal si majonézu z ukazováka, až potom chytil telefón a hľadal nejaký obrázok. Čo tu vidíte?

Ufo? pokúsil som sa o žart.

Ufo, presne tak, toto hovoríte všetci. Škoda, že ufo neexistuje a že toto je reálna fotografia. To sú satelity, ktoré pravidelne vystreľuje jedna z tých nových čínskych spoločností. Neviete si predstaviť, koľko kovu nám krúži nad hlavami, prakticky sme už zaplnili nižšie obežné dráhy.

Obrátil hamburger a zahryzol sa do okraja. Možno si chcel nechať šťavnatejší stred nakoniec.

Predstavte si, že z jedného z týchto satelitov sa uvoľní skrutka. Veď to sa stáva bežne, nie? Skrutky sa uvoľňujú. No a táto skrutka letí rýchlosťou asi tridsaťtisíc kilometrov za hodinu, je to projektil. Pri takejto rýchlosti ako nič prerazí aj hrubú oceľ. A teraz si predstavte, že skrutka narazí do iného satelitu, že ten sa rozletí a úlomky z neho ako ďalšie projektily narazia do iných satelitov.

Reťazová reakcia.

Presne tak, reťazová reakcia. A čo sa napokon stane so všetkým tým krúžiacim materiálom? To nikto netuší. Ale časť z neho by mohla spadnúť aj na Zem ako nejaký dážď asteroidov. Volá sa to Kesslerov syndróm, a viete, aká je pravda? Je to reálna hrozba. Ľudia na to nemyslia, lebo o tom nevedia. Vedia to práve iba tí, ktorí vystreľujú do vesmíru satelity, a vlastne si za peniaze, ktoré zarábajú, dávajú stavať protiatómové kryty. Ale tí, čo sedia pri týchto stolíkoch, tí nie. Teraz majú všetci v hlave Islamský štát a globálne otepľovanie, ale pravdou je, že existuje nekonečné množstvo reálnejších hrozieb. Sucho, otrávené vodné zdroje, pandémie – povedal, ale ako to povedal! –, vzbura umelej inteligencie. Okrem tých, pochopiteľne, ktoré akoby už teraz vyšli z módy. Ako napríklad stará dobrá nukleárna hrozba.

Ako som ho tak počúval, spomenul som si na svojho otca. Na to, ako v nedeľu chodil po dome za mamou a prenasledoval ju ako dron: do práčovne, na balkón, do kuchyne, a neprestajne rozprával o ropnej kríze, o znečistení ovzdušia a svetelnom smogu. Každý mesiac nejaká nová katastrofa. Bol som zvedavý, či je aj Novelli takýto manžel. A napokon, či nie som takýto manžel aj ja.

A čo oblaky? spýtal som sa ho.

Novelli vystrúhal grimasu. S oblakmi je to zložité. Tie vysoké zadržiavajú vlhkosť, a teda prispievajú k otepľovaniu planéty. Tie nízke odrážajú slnečné lúče, a teda ju ochladzujú. To je dobré aj zlé, taký bordel. Niekto sa domnieva, že klimatická zmena prinesie svet bez oblakov. Jasná obloha vo dne v noci, tristošesťdesiatpäť dní do roka. Stavím sa, že niekomu by sa to páčilo. Mne teda nie.

Videl som, že si prezerá fotografie na svojej stránke.

Je taká súťaž pre študentov. Odfotografovať najzaujímavejší oblak. Ale je to otvorené aj pre iných. Môžete sa zúčastniť, ak chcete.

Ja nefotografujem.

Ako myslíte.

Už si neviem spomenúť, o čom všetkom sme sa rozprávali toho večera, aj preto, že sme zostali spolu dlho, najprv vonku pred pivárňou, pod intenzívne hrejúcim plynovým ohrievačom, a potom cestou okolo Jardin des Plantes. Celkom určite sme sa rozprávali o konferencii Spojených národov, Novelli do nej vkladal vlažnú nádej, a obaja sme hovorili o nostalgii, ktorú sme cítili pri fyzike odtrhnutej od života. A celkom iste sa ma neskôr spýtal, či s ním náhodou nerobím interview.

Nemyslím, asi ani nie.

Ale pokojne môžete, ak chcete, povedal a ja som v tej chvíli uprostred všetkých tých rečí o konci sveta pocítil závan samoľúbosti.

V istej chvíli našej prechádzky sa ma spýtal, či mám deti. Odpovedal som mu otázkou: a on? Dve. Druhé dieťa prišlo trochu neskôr po prvom, to už malo sedem rokov. Podotkol som, že je to možno protirečenie, keď pred sebou vidí takú budúcnosť, ako mi naznačil. Trochu ma to roztrpčilo, na moju škodu. Novelli povedal: Ako si môžeme myslieť, že to všetko prežijeme, ak nevložíme nádej do našich detí?

Kým sme prišli pred jeho bránu, konverzácia zhasla, posledných desať minút sme len tak kráčali. Ulice už boli prázdne. S tichom sa mi opäť vynorili v hlave atentáty a pomyslel som si, že sa nevrátim nazad metrom, aj keď to nemalo ktovieakú  logiku. Atentáty typu kamikadze si žiadali dav, divákov.

Takže čomu presne sa venujete? spýtal sa Novelli, akoby mu táto otázka krúžila v hlave celý večer.

Som spisovateľ.

Giulio mi povedal, že pracujete pre nejaké noviny.

Pracujem pre noviny, ale som spisovateľ.

Neviem prečo, ale znepáčilo sa mi to. Akoby som neporozumel zmyslu večera a Novelli sa ku mne správal len bežne, štandardne, od Kesslerovho syndrómu doteraz, základné znalosti, ktoré by vysvetlil rovnako aj nejakému svojmu študentovi.

Hľadal kľúče, potom otvoril bránu. Dobre. Tak veľa šťastia pri písaní článku. Ak by bolo treba, moje číslo máte.

Kým som bol v Paríži, Lorenza si zmyslela ísť dovolenkovať na ostrov, pokladalo sa to za veľmi modernú formu párovej terapie. Podľa východnej múdrosti nebolo bolesti, ktorú by nevedel vyriešiť týždeň v trópoch. Po konferencii o klimatickej zmene na najvyššej úrovni asi nebol práve najlogickejší krok odletieť do Karibiku uprostred zimy: odhadujúc zhruba asi tisíc kilogramov kysličníka uhličitého na hlavu a jednu cestu sme do atmosféry vypustili dokopy štyri tony CO2, aby sme prekonali smútok, ktorý sa zahniezdil v našom manželstve. Oplatilo sa to. Čo sa týka môjho ekologického svedomia, trpelo iba chvíľku.

Hovorí sa, že Guadeloupe má tvar motýľa. Ak je to pravda, náš rezort sa nachádzal na pravom krídle, uprostred mierneho ohybu. Pri príchode nám podali dva zrolované mikrouteráčiky, nasiaknuté parfumovanou vodou, na utretie tváre. Veľké akváriá na dlážke v hale boli plné langúst, ktoré lenivo hýbali klepetami. Sedeli sme na bielom gauči, ešte ohučaní z cesty, a počúvali sme nekonečné ponuky relaxu aj s cenami. Za príplatok sme mohli dostať ocean room, iste sa nám bude páčiť, a naozaj.

Vybalili sme si kufre a zišli sme na pláž využiť posledné svetlo. Lorenza mala nové pareo so zvláštnym geometrickým vzorom, nechala ho na pni stromu, ktorý vyzeral príliš upravene, asi ho sem nepriniesol prúd. Vošli sme do vody a pár metrov od nôh nám preplávala raja ako šťastná predpoveď. Vlny boli mierne, sotva sa hýbali. Lorenza ma nohami objala okolo pása a ja som poskakoval do plytšej vody s ňou ako bremenom. Ako je fajn byť zasa dvojica, a hotovo, pošepkala mi do ucha. Doma nás ustavične čosi rušilo: rušila nás práca, rušil Eugenio, rušili telefonáty. Stisla ma celou silou stehenných svalov, mal som pocit, že omladla, a po prvý raz po mnohých týždňoch trochu popustila moja nechuť, skryté roztrpčenie voči nej. Lorenza mi vlhkou rukou prešla po tvári, akoby chcela zastaviť môj vnútorný monológ, nech by bol akýkoľvek. Pobozkali sme sa a oddelili, ale aj tak sme neprestávali opakovať, raz jeden, raz druhý, aké nádherné miesto je tento ostrov v tvare motýľa a ako by sme tu najradšej zostali navždy.

Táto dokonalosť trvala len do večera, keď som za ňou pobiehal po jedálni s bufetovými stolmi a nadával som na absurdné tri rozličné menu vrátane mäsa na japonský spôsob. Naozaj boli treba v trópoch čerstvé jahody, a minerálka San Pellegrino v plaste? Možno nemajú vodu, nehovorím, že rovno tu na mieste, ale prečo musela cestovať sedemtisíc kilometrov? V istej chvíli sa Lorenza obrátila s tanierom v ruke, akoby sa nevedela rozhodnúť, či ho má tresnúť o zem, alebo rovno mne do tváre, a povedala: Ty si proti mrhaniu, ja to chápem a rešpektujem. Ale ja som proti smútku. Takže tak.

Takže relax: heslo hotela. Relax relax relax relax.

Kúpeľ v bazéne s vlažnou vodou a piña colada o štvrtej popoludní zabrali. Sex medzi nami znova zafungoval, napokon, to bola pravá príčina, prečo sme prišli až sem. Potom si Lorenza ľahla na posteľ dolu bruchom a čítala, ešte bez nohavičiek, a vyzerala spokojná. Ja som sa k nej mohol znova pritúliť, alebo len zostať ležať vedľa nej a podčiarkovať si najzaujímavejšie odseky v knihe, ktorú mi požičal Giulio, a pozdŕžať túžbu. Takýto by mal byť manželský život, myslel som si, vždy by mal byť takýto: plný tejto erotiky. Možno mala Lorenza pravdu, moje očakávania ohľadom otcovstva boli priveľké, stal som sa obeťou idealizácie. Veď je nekonečne veľa bezdetných dvojíc a nič nenasvedčuje, že sú menej hodnotné či menej šťastné než iné. A predsa sa v ocean room vznášal pocit vyčerpania medzi nami, najmä v rozhovoroch, akoby sa už aj uprostred pôžitku otvorila štrbina. Naša osobná ozónová diera.

V knihe Kolaps spomínal Diamond istý druh paradoxu. Vysvetľoval, ako sa civilizácie, o ktorých sme hlboko presvedčení, že smerujú k blahobytu, často vyvinú opačným smerom, nevedomky si vyrábajúc podmienky vlastného konca. Najočividnejším príkladom bol Veľkonočný ostrov: dlho panoval názor, že domorodcov z ostrova zdecimovali epidémie, ktoré tam privliekli Európania, a to najmä syfilis a čierne kiahne, ale podľa jednej z novších teórií súviselo ich vyhubenie s prítomnosťou gigantických sôch, ktoré tam zanechali ako dedičstvo, tie hranaté záhadné busty, otočené chrbtom k moru. Na prepravu kamenných blokov potrebovali domorodci kmene stromov, a kvôli týmto kmeňom vyrúbali všetky stromy na ostrove. Bez stromov sa ekosystém zrútil, nastali zosuvy pôdy, hladomor a občianske vojny. V poslednom štádiu sa obyvatelia ostrova dopúšťali aj kanibalizmu. Kanibalizmu, uvedomuješ si to? povedal som Lorenze.

Pohladkala ma ukazovákom po stehne bez toho, aby zdvihla oči od knihy. Švihala nohami vo vzduchu ako nožnice a veľmi mi pripomínala pohyb langúst v hale. Povedala: Nepriniesol si si na čítanie nič iné?

V polovici týždňa sme sa prihlásili na výlet do vnútrozemia. Veľmi sa nám nechcelo, ale takto sme sa mohli zbaviť pocitu viny za to, že sme sa doteraz nepohli z hotelovej pláže.

Ráno o deviatej nás už čakal van. Spolu s nami šiel aj jeden holandský pár. Viezli sme sa po mierne zvlnenom chodníku, uprostred tropického pralesa, obklopení hlasmi vtákov. V týchto končinách bolo všetko akési bujnejšie, vlhkejšie, vzrušujúcejšie. Po dňoch na slnku mi tieň priniesol nečakanú úľavu.

Nadšene som počúval sprievodcov výklad o istom západoafrickom strome, ktorý tu veľmi rýchlo nahrádza pôvodnú vegetáciu. Jeho botanický názov bol Dichrostachys cinerea, ale v Afrike ho volali „vianočný strom“. V apríli zakvitol krásnymi žlto-fialovými kvetmi a na chvíľu ste zabudli, že je veľmi škodlivý. Zrejme som to preháňal s otázkami, lebo Holanďania už začali prejavovať známky netrpezlivosti, a Lorenza vzdychala, robievala to, keď som sa správal ako bifľoš.

Vrátili sme sa na pobrežie. Obed servírovali na tienistom priestranstve medzi mangrovníkmi. Tam sa schádzali aj iné skupiny z ostatných hotelov od touroperátorov a to množstvo ľudí pokazilo atmosféru exkluzivity, ktorú nám sľubovali vo fáze prihlasovania. S Holanďanmi sme si obsadili jeden drevený stôl a roztiahli sme sa tam tak, aby nikomu ani na um neprišlo prisadnúť si k nám.

Začal som konverzovať s Ottom o kvalite nášho rezortu a o tom, že cestovanie po atentátoch v Paríži je čoraz vyčerpávajúcejšie. Bol to inžinier, pracoval v automobilovom priemysle, ale venoval sa väčšinou marketingu. Téma udržateľnosti mu ležala na srdci. Vypili sme každý jeden ti’ punch, potom aj druhý a tretí. Pochopiteľne, hovorili sme aj o kreolskom jedle a o tom, aké je po čase jednotvárne.

Pri návrate som zaspal v aute tak hlboko, že som sa na poslednej zastávke nezobudil. Keď opäť nastúpili do auta, vyzerali pekne rozšupnutí, vrátane Lorenzy. Prisahali mi, je to vraj hriech, že som prepásol koloniálnu vilu, lebo naozaj stála zato.

Predposledný deň sme si prenajali auto a šli sme sa pozrieť na pláž, ktorú nám odporúčali Holanďania: život v rezorte spočíva vo vzájomnom odporúčaní pláží. Keď sme vyšli cestičkou z húštiny, zbadali sme, že je to nudistická pláž. Čo urobíme? spýtal som sa. Lorenza mykla plecom: čo, keď už sme tu.

Vyzliekli sme sa, šaty sme si poskladali do tašiek a prestreli uteráky na zem, ale len tak tam ležať nám prišlo čudné, tak sme šli do vody. Všetko bolo dosť zábavné. Kým sme sa čľapkali asi tridsať metrov od brehu, prišla holandská dvojica. Nepovedali nám, že sem idú, inak by sme pravdepodobne boli išli inam. No nie je to úžasné? povedal Otto.

Koniec ukážky