Vraždy v hoteli Richelieu

Anita Blackmon

Obálka: Konstantin Korovin - Rue de Venise, 1935 - voľné dielo. Vytvorené v programe Canva (www.canva.com)

Digitalizované vydanie z roku 1944: O.Kalina

Preklad a úpravy: Igor Čonka

Korektúry: Slávka Kodadová

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-123-7 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-124-4 (MOBI)

I.

Keď to všetko začalo, sedela som v hale hotela Richelieu a plietla som. Nemala som vôbec pocit, že sa deje niečo mimoriadne. Volám sa Adelaida Adamsová a som slobodná. Vôbec nie som ustráchaná a do uší sa mi dostalo, že ma mládež rada nazýva „starou sekerou.“ Nuž, nech je to, ako chce, keby som mala tušenie o tom krviprelievaní, ktoré nás zasiahlo, okamžite by som zutekala aj napriek mojej silnej postave a reume v kolenách.

Do toho jasného aprílového rána neexistovalo mierumilovnejšie miesto, ako hala nášho rodinného hotela. „Hotel Richelieu“ znie síce veľkolepo, ale v skutočnosti je to slušný, tichý dom, v ktorom bývajú slušní, tichí ľudia – väčšinou stáli hostia. Väčšina z nich obýva, tak ako ja, už mnoho rokov tie isté izby.

Personál je, až na jednu výnimku, práve taký usadlý ako hostia. Výťah, aj mulat Clarence, ktorý ho obsluhuje, obidvaja sú už trochu vekom zošlí a roztrasení. Úctyhodne šedivá černoška Laura, chyžná zodpovedná za vyššie poschodie, je v hoteli už dlhšie ako ja, práve tak aj Pinky Dodge, ktorý má v noci službu na recepcii. Majiteľka, Sofia Scottová, sa blíži míľovými krokmi k šesťdesiatke, ale odkedy si vzala o pätnásť rokov mladšieho muža, hrá sa na mladé dievča.

Aj kvôli tomuto pokojnému a dôstojnému ovzdušie, ktoré u nás panuje, prezývali až do apríla niektorí vtipkári náš hotel „útulkom starých dievok“. To bolo pravdou predtým, ako sa v jednom z našich najlepších apartmánov našiel muž, ktorý visel s podrezaným hrdlom na lustri.

Veľké udalosti vraj dopredu vrhajú tiene; keď som však onoho pokojného aprílového rána sedela v hale a plietla hladko a obratko vlnenú deku pre sirotinec, vonkoncom som netušila, že sa táto prikrývka stane rubášom pre ženu, ktorá strašným spôsobom zomrie pri mojich nohách. A práve tak by som si od žiadnej moci na svete nedala nahovoriť, že v jednu desivú noc budem pri prenasledovaní trojnásobného vraha, bez šiat a falošných kučier, visieť hlavou dolu na požiarnom rebríku hotela Richelieu.

Na prvom poschodí hotela Richelieu sa nachádza takzvaný salón, vybavený príšerným plyšovým nábytkom a čipkovanými prikrývkami, ale hostia dávajú samozrejme prednosť hotelovej hale. Cez jej veľké a široké zrkadlové okná vidno jedinú prepychovú ulicu nášho stredne veľkého mestečka, nachádzajúceho sa na juhu Spojených štátov. Ale je tu jasno a útulne. Keď prichádzame výťahom dolu, máme na pravej strane vchod do takzvaného baru, vľavo je jedáleň. Oproti recepcii sú dve veľké pohovky a niekoľko pohodlných kresiel, vedľa ktorých je rádio. Schodište je vpravo od výťahu; za recepciou je telefónna búdka.

V pozadí haly sú dvere do chodby, ktorá vedie k holičovi a do salónu krásy, ale aj do kuchyne a končí pri zadnom vchode pre zamestnancov. Možno smelo tvrdiť, že hala so svojimi otočnými dverami, ktoré sa zriedka zastavia, je srdcom celého domu. Keď tu takto denne vysedávam v mojom milovanom kresle, ujde mi iba máločo, čo sa v hoteli deje. Mnohí ľudia pokladajú určitý záujem o konanie spolublížnych za záhaľčivú zvedavosť, alebo bezočivosť. Nazvali ma dokonca „starou dievkou, ktorá do všetkého pchá svoj nos,“ pretože som nadšenou čitateľkou ľudskej komédie, ktorá sa odohráva okolo nás .

Moje zelené puzdro na okuliare ostáva obyčajne v izbe, lebo hneď ráno, keď sa zobudím, nasadím si okuliare na nos a skladám ich až večer, keď zahasím svetlo. Aj toho rána som si vybrala u okuliare z puzdra a puzdro, ako som sa pamätala, som vložila späť do obvyklej zásuvky. Ale teraz predsa ležalo medzi vankúšmi prednej pohovky v hale.

Upozornil ma naňho malý, biedne vyzerajúci muž v nenápadnom, trocha zodratom sivom obleku. „Nie je to vaše, slečna Adamsová?“ spýtal sa ma.

„Áno, pán Reid,“ odpovedala som s údivom v hlase, „je to moje puzdro.“

Nie je veľa vecí, na ktorých si vo svojom veku zakladám, ale bola som presvedčená, že sa na svoju pamäť môžem spoľahnúť. Veľmi ma hnevalo, že som si nedokázala spomenúť na to, že som si puzdro doniesla so sebou. Až neskôr som sa začudovala tomu, že hosť, ktorý je v hoteli pomerne krátko, pozná nielen moje meno, ale pozná aj moju vec, ktorú iba zriedka niekto uvidí.

O tomto mužovi som vedela viac, ako by mohol vedieť on o mne. Hoci sa stáli hostia obvykle odťahujú od hostí, ktorí prichádzajú iba na niekoľko dní, mám predsa vo zvyku pozrieť sa každé ráno do knihy hostí. Tak som sa dozvedela, že tento nízky a chudý človek s vodovými, belasými očami a riedkymi vlasmi prišiel pred šiestimi dňami a zapísal sa trasľavým písmom ako James Reid z New Orleans.

„Nechápem, ako sa puzdro dostalo sem,“ povedala som zmätene. „Mohla by som prisahať, že som ho...“

V tom okamihu prerušil ma hlas mladej Adairovej. „Ale mamička! Zase ti spadla kabelka. Myslím, že už piaty raz. Pozri, všetko sa váľa po zemi!“

V hale sme boli štyria, ak nepočítam Letty Jonesovú, ktorá počas dňa pracuje na recepcii. Pretože bolo také nádherné jarné ráno, išli všetci ostatní na vzduch. Povedala som si, že je to vlastne hanba, keď mladé, pekné dievča sedí za takého rána v zatvorenej miestnosti v spoločnosti dvoch žien stredného veku, z ktorých jedna má reumu v kolenách a druhá podľa všetkého tiež nebola zdravá.

Nieže by som sa doteraz nejako extra priatelila s Adairovými. Matka s dcérou boli v hoteli ešte len čosi vyše mesiaca, a stará garda, ako sa radi voláme, prísne preskúma každého novoprichádajúceho, kým mu dovolí – ak sa tak vôbec stane – vstup do nášho kruhu. Jedna mladá žena raz povedala, že ľahšie je dostať sa do neba, než medzi vyvolených hotela Richelieu.

Musím však uznať, že Adairové sa nikdy nikomu nepokúšali vnucovať. Skôr sa iným vyhýbali. Ale zdá sa mi, že sa tu predsa cítili opustené a stratené. Hoci sa dievča, rovnako ako väčšina dnešnej mládeže chovalo veľmi samostatne a odvážne, predsa sa mi zdalo, že je vo vnútri celkom iná. Že bola pekná, o tom nebolo sporu. Mala lesklé, gaštanové vlasy, veľmi pekné hnedé oči a vskutku nádhernú pleť. Veľmi sa mi na nej páčilo, že sa takmer vôbec nemaľovala a to ju robilo ešte zaujímavejšou.

Mala tiež príjemný, kľudný hlas. Nakoľko som bola vychovaná v zásade, že dáma sa má prejaviť predovšetkým svojim chovaním, bolo pre mňa to dievča príjemnou zmenou po všetkých pomaľovaných, hlučných dievčatách, ktoré sú dnes všade a chodia so zapálenými cigaretami, vo vyzývavých punčochách, sú hlučné a na všetko odpovedajú hlasným híkaním a o tom, ako sa správajú k staršej generácii radšej pomlčím.

Práve toho rána som porovnávala Kathleen Adairovú a Polly Lawsonovú a toto porovnanie dopadlo v prospech Kathleen. Bolo to vtedy, keď Polly Lawsonová ako divá vbehla do haly, pravdepodobne preto, aby nezmeškala jedno zo svojich početných rande. Na dievča ako Polly, ktoré malo vo svojich žilách ako z otcovskej, tak aj z matkinej strany modrú krv z kontinentu, bolo jej chovanie vskutku neslýchané.

Bolo ešte len desať hodín, ale Polly už začala konzumovať svoje denné množstvo whisky so sódou. Ani som sa nečudovala, že jej teta, Mary Lawsonová, očividne zostarla, odkedy s Polly začala bývať. Rozhodla som sa Mary povedať pri najbližšej príležitosti niekoľko trpkých, ale pravdivých slov o jej neteri.

Možno aj z toho kontrastu som sa prívetivejšie pozrela na slečnu Kathleen Adairovú. Ak fajčila alebo pila, robila to vo svojej izbe. Taktiež nesedela s preloženými nohami v hale a negúľala peknými očami na mladých a starých mužov. Práve tak sa nedalo pochybovať o jej láskavom jednaní s matkou, ktorá sa mi zdala slabá, nestála a vždy zmätená. Staršia pani bola osobou s plačlivým hlasom a tenkými, nervóznymi rukami, z ktorých neustále všetko padalo.

Domnievala som sa, že dospelý človek by sa nemal tak opúšťať, ale dcéra ju opatrovala ako mačka svoje mladé. Ešte aj teraz, keď pani Adairovej už štvrtý alebo piaty raz tohto dopoludnia skĺzla z kolien plná kabelka, Kathleen sa ani za mak nenahnevala, iba sa zasmiala, keď zbierala roztrúsené drobnosti. „Tak si myslím, milá mamička, že ti kabelku raz pripevním na ruku nejakou retiazkou.“

Priezračné ruky pani Adairovej sa nepokojne pohybovali. „Dúfam len, že sa nerozbilo zrkadielko. Ach, dieťa drahé, ešte ďalších sedem rokov nešťastia, to by som nezniesla.“

„Zrkadielko ostalo celé,“ povedalo dievča a vložilo čosi ligotavé do vrecka svojho hnedého športového kabátika a pozrelo na mňa zvláštnym, prosebným pohľadom. Nepovedala som nič, len som sa čudovala, že matka nezbadala blyšťavé úlomky pri svojich nohách.

„Vieme, že je hlúpe byť poverčivým,“ povedala pani Adairová, usmievajúc sa uľahčene, „ale viem zo skúsenosti, že rozbité zrkadlo prináša nešťastie, veľké nešťastie.“

S údivom som zbadala, ako sa dievča zachvelo. Chyžná Laura zbledne, nakoľko je to u černošky možné, keď jej čierna mačka prebehne cez cestu a ja sama by som nikdy nepoložila klobúk na posteľ. Toto dievča však patrilo ku generácii, ktorá je nad také veci povznesená.

Asi som sa na ňu dívala trocha nápadne, pretože sa náhle nahnevala a vrhla na mňa nepriateľský pohľad. „Rozbité zrkadlo neznamená vôbec nič,“ povedala ostrým, no predsa rozochveným hlasom. Keď sa teraz druhý raz na mňa pozrela zlým pohľadom, mala som v jednej chvíli pocit, akoby mi niekoho pripomínala, ale nevedela som, koho. Hneď na to sa opäť usmievala; tým zmizla podoba, ktorá sa bleskurýchle vynorila a súčasne bolesť, ktorá mi na jeden krátky okamih prenikla srdcom.

„Kam sa vlastne podel ten muž, ktorý našiel vaše puzdro na okuliare, slečna Adamsová?“ spýtala sa pani Adairová ľahkým, neistým hlasom. „Bolo to predsa puzdro na okuliare, pravda? A ak sa nemýlim, oslovil vás menom Adamsová?“

Až teraz som si uvedomila že malý, nevzhľadný muž v sivom sa z haly vytratil rovnako nenápadne, ako sa tu bol objavil.

„Hej,“ odpovedala som nie práve ochotne pani Adiarovej, „som slečna Adamsová, a bolo to puzdro na okuliare a síce jedno z tých, ktoré má nadprirodzené vlastnosti. Doteraz som totiž nevedela, že sa vie presúvať samé z poschodia na poschodie.“

Dievča pozrelo na mňa bez stopy predchádzajúceho nepriateľstva. „Možno, že ste ako mama. Tá si položí okuliare všade, kde si sadne.“

„Nie som roztržitá,“ odvetila som škrobene. „Naopak, som trocha hrdá na to, že skoro nikdy nič nezabúdam.“

„Skutočne?“ zamrmlala Kathleen Adairová.

Ostro som na ňu pozrela. Zazdalo sa mi, že to povedala posmešne. Kathleen medzitým pozbierala matkin šál, voňavku a časopisy, ktorých kopy pani Adairová stále nosila so sebou.

„Ak si chceš trochu zdriemnuť pred obedom mamička, mali by sme už ísť hore, nemyslíš?“ obrátila sa nežne k matke. „Ako myslíš, dieťa moje, ako myslíš.“

Pani Adairová sa zdvihla a opierajúc sa o rameno svojej dcéry, išla k výťahu. Zase mi prišlo na um, že je to zločin, pripútať takto mladosť ku chorľavej starobe. Videla som príliš mnoho mladých ľudí, obetovaných na oltári povinnosti k rodičom, aby som tieto obete nepoľutovala.

A zvlášť toto dievča bolo by si zaslúžilo lepší osud. Priznám sa, že sympatie a antipatie sa u mňa prejavujú veľmi výrazne a nemôžem zatajiť, že táto Kathleen Adairová mi začala bez akejsi zjavnej príčiny prirastať k srdcu, a hoci nemávam vo zvyku ľutovať sa, cítila som, že to musí byť krásne, mať dcéru ako toto dievča.

Medzitým sa pomaly a s hrmotom objavil výťah. Kathleen láskavo pomohla matke. V tom z telefónnej búdky vykĺzol malý muž v sivom obleku a vošiel k Adairovým do výťahu. Ako som sa tak dívala za výťahom, ktorý s kvikotom stúpal, odrazu mnou prebehli zimomriavky.

Nechápala som to, neverila som vlastným očiam, ale čo som videla, to som videla. A nezabudla som na to do dnešného dňa. Jemná, dobre vychovaná Kathleen Adairová sa vrhla medzi svoju matku a pána Jamesa Reida ani divé zviera na svoju korisť, ktorú chce v nasledujúcom okamihu roztrhať na kusy. Dívala sa naňho vražednými očami, kým malý muž sa na ňu sotva pozrel.

II.

Jedáleň v hoteli Richelieu sa otvára o dvanástej hodine na poludnie. V ten deň ma trochu podráždilo, keď som zbadala, že môj obľúbený stôl, ktorý stál oproti vchodu, obsluhuje nová čašníčka. Hoci sa zamestnanci hotela striedali len zriedka, nedalo sa to povedať o personále v reštaurácii. Nový manžel Sofie Scottovej vyhodil dobrých starých čašníkov-černochov, lebo považoval za modernejšie zamestnať pekné dievčatá. Povedala som vtedy Sofii, že je to hlúpy nápad, ale zostalo to tak, ako rozhodol Cyril Fancher.

Iste som sa zatvárila neprívetivo, lebo dievča, ktoré ma prišlo obslúžiť, sa úzkostlivo zháčilo. Bolo to štíhle, mladé, stvorenie s mäkkými ústami a nesmelými očami, svojim spôsobom pekné a ako som spoznala hneď na prvý pohľad, bolo vo svojom zamestnaní celkom neskúsené. To bola chyba v systéme Cyrila Fanchera: jeho pekné čašníčky tu nezostávali dlho. Len čo sa zapracovali, išli ďalej. Povrávalo sa, že niektoré sa vydali, iné skúsili šťastie v Hollywoode. Koniec koncov, toto dievča nemohlo za to, že sa Sofia zbláznila do mladého chlapa a že mu nechala v rukách celý podnik. Prívetivo som sa usmiala a spýtala som sa, ako sa volá. Dievča si uľahčene vydýchlo. Myslím, že sa obávalo, že ho chcem za živa zodrať z kože .

„Annie,“ odpovedala.

„Aká to príjemná zmena po všetkých tých vznešených menách vašich predchodkýň. To boli samé Gwendolen, Franchelle, Imogen a podobne,“ poznamenala som sucho.

„Tak sa volala moja matka.“ Dievča chvíľku váhalo, ale potom dodalo chvejúcim sa hlasom: „Vlani zomrela.“

Chytila som dievčinu za ruku a nešikovne som ju potľapkala po pleci: „No len, no,“ povedala som. Ale to som práve nemala robiť. Môj súcit ju tak dojal, že sa jej do očí tisli slzy a nezadržateľne stekali po lícach.

„Aj môjho otca som stratila len nedávno,“ zašepkala.

Úprimne som ľutovala toto úbohé stvorenie, ale ťažko viem slovami vyjadriť svoje pohnutie. Keď treba kričať, nik ma tak ľahko neporazí, ale keď chcem byť láskavou, neviem zo seba dostať ani slova. Iba som ju nežne poklepkávala po ramene a vydávala neartikulované zvuky. Domnievam sa, že to znelo približne, ako keď má sliepka čierny kašeľ. Zrazu sa priblížil Cyril Fancher a jeho úzka lišacia tvár stemnela hnevom.

„Čo sa tu deje?“ chcel vedieť. „Vy, slečna, máte obsluhovať a nie plakať na ramenách našich hostí.“

Dievča sa zľaklo a odbehlo. „Na smrť ste ju vystrašili,“ povedala som vyčítavo.

Medzi novým manželom Sofie Scottovej a mnou nikdy nepanovali sympatie. Dával si však dobre pozor, aby nezašiel príliš ďaleko. Obývala som jeden z najdrahších apartmánov v dome a pochádzala som, hoci som bola posledná svojho rodu, z veľmi váženej rodiny. Moja prítomnosť dodávala hotelu Richelieu akýsi spoločenský lesk, na ktorom im veľmi záležalo.

„Nechcel som, aby vás obťažovala,“ povedal Cyril Fancher obradne. „Čašníčka musí v prvom rade vedieť, že nesmie hosťov obťažovať svojimi osobnými záležitosťami. Ručím vám, že sa to už viackrát nestane.“

Potom rýchlo odchádzal smerom ku kuchyni. Iste išiel vyhrešiť chuderu Annie. Dívala som sa za ním, ako sa škrobene vzďaľoval, ako keby prehltol dosku. Pán Fancher bol od Sofie o pätnásť rokov mladší, hoci sám tiež už nebol mladíkom. Bol štyridsaťpäťročný, chudý, tmavovlasý a akosi tajomný. Vcelku nevyzeral zle. Mnoho natáral o tom, kde vraj žil a čím sa zamestnával. Ale hoci toho mnoho natáral, málo povedal. Vedeli sme iba to, že kedysi mal čosi dočinenia s burzou, že bol vdovec a že sem na juh prišiel zo zdravotných dôvodov. Od začiatku bolo zrejmé, že si chce Sofiu lapiť.

Podľa mňa na ňom nebolo pravé nič, ani jeho meno. Neraz som Sofiu vystríhala a vravela som jej, že ak je niekto rafinovaný hochštapler, tak je to on. A ona mu to samozrejme za horúca povedala. Ako to už mám vo zvyku, zase som bola priveľmi úprimnou. Povedala som jej: „Pozri, Sofia, si dobrá obchodníčka, ale si trocha tlstá, vlasy ti už šedivejú, a konečne nie je to hanba mať skoro šesťdesiat rokov, ale predsa...“

Preto sa vôbec nečudujem, že voči mne nebol pán Cyril Fancher naklonený a aj Sofia po sobáši voči mne ochladla. Pri každej príležitosti ma uisťovala, aká je s Cyrilom šťastná. A že kým nepoznala Cyrila, vôbec nevedela, čo je pravé šťastie.

Koniec ukážky