Conan

Dcéra pána mrazu

Robert E. Howard

Dcéra pána mrazu - originál vyšiel ako "Gods of the North" - Fantasy Fan, Marec 1934

Veža slona - originál The Tower of the Elephant - Weird Tales, Marec 1933

Darebáci v dome - originál Rogues in the House - Weird Tales, Január 1934

Tiene v mesačnom svite - originál Shadows in the Moonlight - Weird Tales, Apríl 1934

Preklad: Igor Čonka

Korektúry: Juraj Korpa

Ilustrácia na obálke: Ďuroslaw

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-082-7 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-083-4 (MOBI)

Dcéra pána mrazu

Treskot mečov ustal, krik bitky utíchol, na červeno sfarbenom snehu bolo ticho. Bezútešné slabé slnko, ktoré sa oslňujúco lesklo z ľadových polí a zasnežených plání, odrážalo strieborné odlesky od roztrhaných kyrysov a zlomených čepelí, na ktorých ležali padlí. Bezvládna ruka ešte zvierala zlomenú rukoväť; hlavy v prilbách vyvrátené dozadu v smrteľných mukách, nachýlené červené brady a zlaté fúziská chmúrne vztýčené nahor akoby naposledy vzývali Ymira, mrazivého obra, boha bojovnej rasy.

Ponad červené záveje a telá odeté do zbroje sa na seba pozerali dve postavy. V tejto absolútnej spúšti sa pohybovali len tie dve. Nad nimi bola mrazivá obloha, okolo nich biela bezhraničná pláň, pri ich nohách ležali mŕtvi muži. Pomaly prechádzali cez mŕtvoly, akoby sa duchovia mohli vydať na cestu troskami mŕtveho sveta. Stáli tvárou v tvár v ťaživom tichu.

Obaja boli vysokí a stavaní ako tigre. Nemali štíty, ich brnenia boli otlčené a doškriabané. Na pancieroch im zaschla krv, meče mali sfarbené do červena. Na ich rohatých prilbách boli stopy po krutých úderoch. Jeden z nich bol bez brady a mal čiernu hrivu. Vlasy a brada druhého boli červené ako krv na slnkom zaliatom snehu.

„Chlape,“ povedal, „povedz mi, ako sa voláš, aby moji bratia vo Vanaheime vedeli, kto ako posledný z Wulfherovej družiny padol Heimdulovým mečom.“

„Nie vo Vanaheime,“ vyhŕkol čiernovlasý bojovník, „ale vo Valhale vyrozprávaš svojim bratom, že si stretol Conana z Cimmerie!“

Heimdul zareval, vyskočil a vzápätí sa jeho meč zablysol v smrtiacom oblúku. Conan sa zatackal a pred očami sa mu objavili červené iskry, keď mu na prilbu dopadla čepeľ a vyrazila z nej kusy modrého ohňa. Kým sa však spamätával, celou silou svojich širokých ramien sa vrhol za svištiacim ostrím. Ostrý hrot prenikol cez mosadzné šupiny, kosti a srdce a červenovlasý bojovník zomrel pri Conanových nohách.

Cimmerčan sa postavil, ťahajúc meč za sebou, a zrazu ho prepadla chorobná únava. Odrazy slnka na snehu mu rezali oči ako nôž a nebo sa zdalo zmrštené a podivne vzdialené. Odvrátil sa od udupaného priestranstva, na ktorom ležali žltobradí bojovníci zakliesnení s červenovlasými zabijakmi v zovretí smrti. Spravil niekoľko krokov a odlesk zasnežených polí zrazu zoslabol. Zaplavila ho náhla vlna slepoty a klesol do snehu, opierajúc sa o opásanú ruku, pričom sa snažil vytriasť si z očí slepotu, podobne ako si lev vytriasa hrivu.

Jeho závraty prerušil striebristý smiech a zrak sa mu pomaly vyjasnil. Pozrel sa nahor; všade naokolo bolo niečo zvláštne, čo nedokázal zaradiť ani pomenovať – nezvyčajný odtieň zeme a oblohy. Nepremýšľal o tom však dlho. Pred ním, kolísajúc sa ako stromček vo vetre, stála žena. Jeho omámenému pohľadu sa jej nádherné telo javilo ako slonová kosť. Až na ľahučký hodvábny závoj bola nahá. Jej štíhle bosé nohy boli belšie ako sneh, ktorý odhŕňali. Rozosmiala sa na zmäteného bojovníka. Jej smiech bol sladší ako vlnenie strieborných prameňov – a zároveň otrávený krutým výsmechom.

„Kto si,” spýtal sa Cimmerčan, „a kde si sa tu vzala?”

„Vari na tom záleží?“ Jej hlas znel omnoho lahodnejšie ako strieborná harfa, ale bolo v ňom cítiť krutosť.

„Povolaj svojich bojovníkov,“ povedal a chopil sa meča. „Hoci ma sily opúšťajú, živého ma nedostanete. Vidím, že si z Vaniru...“

„Povedala som niečo také?“

Pohľadom opäť zablúdil k jej nepoddajným vlasom, ktoré na prvý pohľad považoval za červené. No teraz si všimol, že nie sú ani červené, ani žlté, ale sú nádhernou zmesou oboch farieb. Hľadel ako zakliaty. Jej vlasy boli ako elfské zlato; na slnku sa odrážali tak žiarivo, že sa na ne sotva dokázal pozerať. Podobne ani jej oči neboli úplne modré ani úplne sivé, ale mali premieňajúce sa farby, tancovali v nich svetlá a oblaky farieb, ktoré nedokázal definovať. Usmievala sa plnými červenými perami a od štíhlych nôh až po žiarivú korunu kučeravých vlasov bolo jej slonovinové telo dokonalé ako božský sen. Conanov pulz sa prudko rozbúchal v spánkoch.

„Netuším,“ povedal, „či si z Vanaheimu a teda moja nepriateľka, alebo z Asgardu a teda moja priateľka. Blúdil som ďaleko, ale ženu ako ty som nikdy nevidel. Tvoje vlasy ma oslňujú svojím jasom. Také vlasy som ešte nikdy nevidel, dokonca ani medzi najkrajšími dcérami Æsiru. Pri Ymirovi - …”

„Kto si, že prisaháš na Ymira?“ posmievala sa. „Čo vieš o bohoch ľadu a snehu, ty, ktorý si z južných krajín prišiel za dobrodružstvom medzi cudzincov?“

„Pri temných bohoch môjho rodu!“ zvolal nahnevane. „I keď nepatrím k zlatovlasým Æsir, žiaden z nich nevynikal v zaobchádzaní s mečom viac než ja! Dnes som videl padnúť štyri desiatky mužov a prežil som iba ja sám na bojisku, kde sa stretli Wulfherovi jazdci s vlkmi Bragiho. Povedz mi, žena, či si videla záblesk brnenia na snežných pláňach alebo či si spozorovala ozbrojených mužov kráčajúcich po ľade?“

„Videla som, ako na slnku žiari mráz,“ odpovedala. „Počula som, ako vietor šepká na večnom snehu.“

S povzdychom zatriasol hlavou.

„Niord mal doraziť skôr, než začala bitka. Bojím sa, že jeho a jeho bojovníkov prepadli. Wulfhere a všetci jeho bojovníci už ležia mŕtvi. Domnieval som sa, že v okruhu mnohých míľ nie je žiadna dedina, lebo vojna nás zatiahla veľmi ďaleko, ale ty by si nahá cez snehové záveje nikdy neprešla. Odveď ma k svojmu kmeňu, ak si z Asgardu, lebo som slabý od úderov a únavy z boja.“

„Moja dedina je ďalej, ako dokážeš prejsť, Conan z Cimmerie,“ zasmiala sa. Rozprestrela ruky a zmyselne sa pred ním pohupovala, jej zlatistá hlava sa vlnila a jej iskrivé oči boli napoly zakryté dlhými hodvábnymi mihalnicami. „Vari nie som krásna, ó, muž?“

„Ako Zornička pobehujúca nahá po snehu,“ zamrmlal a oči mu zahoreli ako vlčie.

„Tak prečo nevstaneš a nenasleduješ ma? Čo si to za silného bojovníka, ktorý predo mnou klesá?“ spustila v šialenom výsmechu. „Lež a zomri v snehu s ostatnými bláznami, čiernovlasý Conan! Nemôžeš ma nasledovať!“

S kliatbou sa Cimmerčan sťažka postavil na nohy, modré oči mu horeli, tmavá zjazvená tvár sa mu skrivila. Zlosť otriasala jeho dušou, ale túžba po posmešnej postave pred ním mu búšila do spánkov a zúrivo hnala divokú krv do žíl. Celú jeho bytosť zaplavila vášeň divoká ako fyzická agónia, až mu zem a nebo splývali do červena. V tomto šialenstve, ktoré ho zachvátilo, zmizla všetka únava a mdloby.

Nevydal ani slovo, keď sa na ňu vrhol, s roztiahnutými prstami, ktorými sa snažil zmocniť jej mäkkého tela. S výkrikom smiechu odskočila a rozbehla sa, vysmievala sa mu cez biele plece. Conan ju s tichým zavrčaním nasledoval. Zabudol na boj, zabudol na bojovníkov odetých do zbroje, ktorí ležali vo vlastnej krvi, zabudol na Niorda a jeho mužov, ktorým sa nepodarilo doraziť do boja. Myslel len na štíhlu bielu postavu, ktorá sa pred ním akoby vznášala, a nie bežala.

Prenasledoval ju bielou oslepujúcou pláňou. Pošliapané červené pole sa strácalo v diaľke, no Conan pokračoval s tichou húževnatosťou svojej rasy. Jeho nohy sa predierali zmrznutou vrstvou snehu; zabáral sa hlboko do závejov a predieral sa nimi len vďaka svojej sile. No dievča tancovalo po snehu ľahko ako pierko plávajúce po jazierku; jej nahé nohy sotva za sebou zanechávali stopy na snehovom poprašku, ktorý pokrýval stvrdnutý sneh. Napriek ohňu v žilách sa bojovníkovi chlad zahryzával do zbroje a kožušinou lemovanej tuniky, ale dievča v hodvábnom závoji bežalo tak ľahko, tak veselo, akoby tancovalo v palmových a ružových záhradách Poitainu.

Kráčala stále ďalej a Conan ju nasledoval. Cimmerčanovi sa z vyprahnutých pier valili čierne kliatby. Na spánkoch mu napuchli a pulzovali veľké žily a škrípal zubami.

„Neunikneš mi!“ zreval. „Ak ma privedieš do nejakej pasce, k nohám ti navýšim hromadu hláv tvojich príbuzných! Ukry sa predo mnou a ja rozvrátim hory, aby som ťa našiel! Budem ťa prenasledovať až do pekla!“

Doľahol k nemu jej šialený smiech a barbarovi sa z úst vyvalila pena. Viedla ho ďalej a ďalej do pustatiny. Krajina sa menila, široké roviny ustupovali nízkym kopcom, ktoré sa v členitých pásmach dvíhali nahor. Ďaleko na severe zazrel vysoké hory, ktoré sa modrali do diaľky a zároveň beleli od večného snehu. Nad týmito horami žiarili záblesky polárnej žiary. Roztiahnuté ako vejár na oblohe, ľadové lúče studeného planúceho svetla, ktoré menili farbu, rástli a rozjasňovali sa.

Obloha nad ním žiarila a trieštila sa zvláštnymi svetlami a odleskami. Aj sneh sa čudne trblietal, raz bol mrazivo modrý, raz ľadovo karmínový, raz chladne strieborný. Conan sa húževnato ponáral do krištáľového bludiska, kde jedinou realitou bola iba biela postava tancujúca po trblietavom snehu, ktorá bola stále mimo jeho dosah a vôbec sa k nej nepribližoval.

Nijak sa nepozastavoval nad zvláštnosťou toho všetkého, dokonca ani vtedy, keď sa mu do cesty postavili dve obrovské postavy. Šupiny ich zbroje boli biele od námrazy, ich prilby a sekery boli pokryté ľadom. Vlasy mali obsypané snehom, na bradách sa im ligotali ľadové hroty, ich oči boli studené ako svetlá, ktoré sa nad nimi ligotali.

„Bratia!“ zvolalo dievča a tancovalo medzi nimi. „Pozrite sa, kto prišiel! Priviedla som muža, aby ste ho zabili! Vytrhnite mu srdce, aby sme ho mohli ešte teplé položiť na oltár nášho otca!“

Obri odpovedali rykom, ktorý pripomínal škrípanie ľadových krýh na zamrznutom brehu, a zdvíhali svoje lesklé sekery, keď sa proti nim vrhol rozzúrený Cimmerčan. Pred očami sa mu mihla ľadová čepeľ, oslepila ho svojím jasom, a on opätoval strašný úder, ktorý preťal nepriateľovi stehno. So zastonaním sa obeť zrútila a v tej chvíli sa i Conan zaboril do snehu, ľavé rameno mu zdrevenelo od úderu obra. Od smrti ho zachránila iba zbroj.

Conan zazrel druhého obra, ktorý sa nad ním týčil vysoko ako kolos vytesaný z ľadu, vyrytý do studenej žiarivej oblohy. Sekera sa hlboko zaťala do snehu a zmrznutej zeme v momente, keď sa Conan vrhol nabok a vyskočil. Obor zareval a vytrhol sekeru, ale keď to urobil, Conanov meč zasvišťal vzduchom. Obrovi sa podlomili kolená a pomaly klesol do snehu, ktorý sa sfarbil do purpurova od krvi, ktorá vytryskla z hlboko rozťatého krku.

Conan sa otočil a videl, že dievča stojí kúsok od neho a hľadí na neho s pohľadom hrôzy v naširoko otvorených očiach. Z tváre sa jej vytratil všetok výsmech. Prudko vykríkol a z meča odleteli kvapky krvi, ako sa mu ruka triasla v zápale vášne.

„Zavolaj ostatných bratov!“ vykríkol. „Ich srdcia dám vlkom! Neuniknete mi...“

S výkrikom strachu sa otočila a prudko sa rozbehla. Teraz sa neuškŕňala, ani sa nevysmievala. Bežala ako o život, a aj keď napínal všetky nervy a svaly , vzďaľovala sa od neho, zmenšovala sa v čarovnom ohni oblohy, až sa z nej postupne stala postava nie väčšia ako dieťa, potom tancujúci biely plamienok na snehu, nakoniec nejasná šmuha v diaľke. Zaťal však zuby, až mu z ďasien tiekla krv, a vyrazil ďalej – aby sledoval, ako sa zo šmuhy stáva tancujúci biely plamienok a z plamienka postava veľká ako dieťa, až napokon bežala ani nie sto krokov pred ním a vzdialenosť sa pomaly zmenšovala každým ďalším krokom.

Pri behu sa už namáhala, zlaté vlasy jej voľne viali; počul, ako zrýchlene dýcha, a v pohľade, ktorý vrhla cez biele rameno, videl záblesk strachu. Mrazivá vytrvalosť barbara sa osvedčila. Z jej bielych nôh sa vytrácala rýchlosť, pri chôdzi sa zvíjala. V jeho neskrotnej duši horeli pekelné ohne, ktoré ona sama dokázala tak dobre rozdúchať. Neľudsky zareval a dostihol ju, práve keď sa so strašidelným výkrikom otočila a natiahla ruky, aby ho odohnala.

Meč mu spadol do snehu, ako si ju pritlačil. Jej štíhle telo sa prehlo dozadu, keď zúfalo bojovala v jeho železných rukách. Jej zlaté vlasy mu viali okolo tváre a oslepovali ho svojím leskom; pocit štíhleho tela, ktoré sa zmietalo v jeho rukách, ho privádzal do slepého šialenstva. Jeho silné prsty sa hlboko zaryli do jej hladkého tela, ktoré bolo studené ako ľad. Akoby neobjímal ženu z mäsa a krvi, ale ženu z ľadu. Odvrátila zlatú hlavu na stranu a snažila sa vyhnúť divokým bozkom, ktoré zraňovali jej červené pery.

„Si studená ako sneh,“ zamrmlal omámene. „Zohrejem ťa ohňom vlastnej krvi...!“

Zúfalo vykríkla a vytrhla sa mu z náručia, zanechajúc v jeho zovretí iba éterický odev. Odskočila a postavila sa mu tvárou v tvár, zlaté vlasy mala rozstrapatené, biele prsia sa dvíhali a krásne oči horeli hrôzou. Na okamih zostal stáť ako prikovaný, prekvapený jej desivou krásou, keď stála nahá na snehu.

A v tom okamihu vystrela ruky k svetlám, ktoré žiarili na oblohe nad ňou, a zvolala hlasom, ktorý sa Conanovi navždy ozýval v ušiach: „Ymir! Otče môj, zachráň ma!“

Conan sa s roztiahnutými rukami vrhol dopredu, aby ju chytil, keď vtom sa s praskotom, ktorý sa podobal rozbitiu ľadovej hory, celá obloha zmenila na ľadový oheň. Slonovinové telo dievčaťa náhle zahalil tak oslepujúci studený modrý plameň, že Cimmerčan zdvihol ruky, aby si ochránil oči pred neznesiteľným plameňom. Na prchavý okamih sa nebo a zasnežené kopce zaliali praskajúcimi bielymi plameňmi, modrými šípmi ľadového svetla a mrznúcimi červenými ohňami. Potom sa Conan zapotácal a vykríkol. Dievča bolo preč. Lesklý sneh bol prázdny a vysoko nad hlavou na mrazivej oblohe sa mihali a hmýrili čarodejné svetlá. Nebo sa zbláznilo, a medzi vzdialenými modrými horami sa ozývalo hromobitie ako z obrovského vojnového voza, ktorý sa rúti za koňmi, ktorých šialené kopytá vyrážajú blesky zo snehov a ozveny z oblohy.

Zrazu sa pred Conanovým zrakom objavila polárna žira, tisícky ohnivých gulí, z ktorých sa valili spŕšky iskier, a samotná obloha sa zmenila na obrovské koleso, z ktorého pršali hviezdy. Zasnežené kopce sa mu pod nohami dvíhali ako vlny a Cimmerčan sa zrútil do snehu a bez pohnutia tu ležal.

V mrazivom temnom vesmíre, v ktorom slnko vyhaslo pred dávnymi vekmi, Conan pocítil pohyby života, cudzieho a nepoznaného. Zemetrasenie ho držalo v zovretí a triaslo ním sem a tam, zároveň mu driapalo ruky a nohy, až vykríkol od bolesti a zúrivosti a nahmatal svoj meč.

„Preberá sa, Horsa,“ ozval sa hlas. „Ponáhľaj sa – musíme mu z končatín vytrieť mráz, ak má ešte niekedy znova držať meč.“

„Neotvorí si ľavú ruku,“ vyhŕkol ďalší. „Niečo drží...“

Conan otvoril oči a zahľadel sa do bradatých tvárí, ktoré sa nad ním skláňali. Obklopovali ho vysokí zlatovlasí bojovníci v zbroji a kožušinách.

„Conan! Žiješ!“

„Pri Cromovi, Niord,“ zahučal Cimmerčan. „Žijem, alebo sme všetci mŕtvi a sme vo Valhale?“

Koniec ukážky