Žena

Ľudmila Podjavorinská

Obálka: Mikuáš Galanda - Žena s vázou (voľné dielo – zdroj), vytvorené v programe Canva - www.canva.com

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-042-1 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-043-8 (MOBI)

Žena

Vravia, že sa po mestách rýchle žije – a čo ešte u nás na dedine!

Štefan Zaťko, otec piatich detí, cez Vianoce pochoval ženu a na Tri krále prišiel o ohlášky.

„Deti nemôžu byť bez opatery, prosím pekne,“ vyhovára sa a vystiera svoju vychudnutú postavu. Je učesaný, ale podrastené fúzy visia mu, ako obyčajne – nedbalo. Vidno, neveľmi sa staráva o svoj zovňajšok. „Baby nedali mi pokoja, že deťom treba opatery, že sa musím oženiť. Nuž poradili mi tu, hľa, túto robku…“

„Ba povedzte, že sme si súdení – nuž to!“ smelo vraví ona a zasmiala sa veselo. Je to nie robka, ale roba akurátna. Oddanca prevyšuje o hlavu, on takrečeno tratí sa pri jej mocnej, na mužského upomínajúcej postave. Ba i v jej zdravím kypiacej tvári je čosi mužského: energia, prejavujúca zrovná prebytok sily fyzickej. Keď sa zasmeje, zjavia sa rady jej zdravých bielych zubov. Nie je už mladá, podľa vrások okolo očú súdiac, má už vyše tridsať, ale oči jej svietia takrečeno detskou, krotkou dobrotou, kontrastujúcou s celým jej mohutným zjavom.

„Že sa nebojíš, Iva…“

„Ale ja? A prečo?“ a zasa zasmiala sa zvonivo, ani čo by trávu žala vo svojom rodisku pod Javorinou.

„Je sprostá…“ povrávajú si ženy na ulici. „Nedarmo vravia, že je sprostá! Ba kto to len poradil neborákovi?! On človek nanič, ona ani hora, bez rozumu… Keby aspoň detí nebolo – a toľko! Veď sirôtky z rozumu vyženie – taký dragún!..

Deti naozaj zľakli sa novej matere. Sedelo učupených na peci všetkých pätoro, najstaršia, desaťročná, na kraji, aby menšie nepopadali. Päť strapatých hlávok s bledými, ušpinenými tváričkami, desatoro zľakaných očiek, upretých na príchodziu – nebol to ani trochu vábny obrázok pre mladuchu, ktorej, ako sa bežne vraví, „trafilo sa šťastie“. Tu aspoň ani taká optimistická povaha ako Iva nemohla vravieť o šťastí… Zarazila sa i ona, ale hneď energicky pohodila hlavou.

„Vy ste cigáň, Štefan,“ vraví a meria oddanca opovržlivo. „Vraveli ste, že sú štyri, a hľa, je ich pätoro!“

„Vari ich poškrtím, keď sú, či čo?!“ vyhovára sa hriešnik a nasilu posmeliac sa, dodáva: „Ak sa ti nepáči, vo meno božie: ja ťa nasilu neťahám. Ja sa preto ožením, že som vdovec a mám deti. Vezme si ma ešte i onakvejšia ako ty…“

„Čert si vás vezme, viete! Ak sa ja na vás neohriešim, zahyniete i s touto drobázňou. Vás by, tuším, veľká škoda nebola – ale detí… Lebo vy ste za ne pred bohom zodpovedný – aby ste vedeli!“ dotvŕdza s iskriacimi očami. A nečakajúc odvety, zhadzuje kabanicu a vysukuje rukávy, ani čo by šla do boja. Ale v tvári už zračí sa upokojenie, povedomie, že je tu potrebná a na svojom mieste.

„Vidíte, taká vám je to osoba,“ vraví jej brat (ktorý prišiel s mladou ako svedok) a rozpačito škriabe sa za ušami. „Musím vám riecť, švagre, ak ste slabej nátury, radšej sa vy vráťte z kratšej cesty. Srdce má ona dobré, ani kuraťu by neublížila. Ale nátura trochu »obyčajná«. Hovorím vám, že budete tancovať, ako ona bude chcieť.“

„A už nech je, ako boh dá,“ posmelil sa mladý zať skôr uspokojený ako zľaknutý. Oddanica začína sa mu páčiť. Vybehla von a zhľadáva po dvore snehom zasypané raždie. Jemu nechcelo sa ho vyťahovať, radšej čakal, kým mu útrpné ženy doniesli po viazaničke zo svojho. Ona ho vyťahuje a hoci jej ruky očerveneli od zimy, hneď tam láme ho na krátke kusy, ani sekery nezhľadúva. Pritom sa smeje, ako sa povie „na celé kolo“, a vykrikuje čosi cez plot ženám, ktoré zbehli sa ta, prizrieť sa novej susede. A šumná je takto, s usmiatou tvárou, obtočenou červenou šatkou, s obnaženými ramenami, ktoré i pri mužskej sile sú plné a okrúhle.

„A už nech je, ako chce,“ opakuje už celkom zmierený; „nech by len bola k deťom – a pracovitá…“

„Jajajaj!“ – rozosmial sa nový švagor. „O to veru nemusíte mať strachu! U nás, chvalabohu, o robotu niet núdze. Ale Ive je nikdy nie dosť. Statok sama riadi – my chlapi sme nanič, ako vraví – kuchyňu, ako ju po nebohej mamičke prevzala, ešte nepopustila. Tejto zimy napriadla zo štyridsať rífov priadze a do hory nasilu ide s nami po drevo. Ja sa za to i hanbím – ale keď je ona taká čudná! A ešte šomre, že jej je u nás dlhý čas.“

Tvár vdovcova vyjasnila sa už úplne. Boh ju stvoril zrovna pre neho! Práca odjakživa nebola jeho silnou stránkou. Lump je nie, zmárniť nezmárni, ale za prácou sa tiež netrhá. K nebohej priženil sa do tejto chalupy; mali zopár kúskov rolí, ale pomaly ich popredali. Chodievali do Viedne „kšeftovať“ a prichodili domov len na žatvu. Pozdejšie presťahovali sa tam celkom, lebo rolí ubúdalo zakaždým, ako detí pribúdalo. Obchod vyniesol vždy toľko, že sa žilo zo dňa na deň. Nebožka, čo i trochu podobala sa mužovi, bola dobrou materou, o deti starala sa, ako sa patrí, a pritom sa i on priživil… Horšie bolo, keď obľahla. On už nevládal, sám na seba odkázaný, potratil i tej trochu energie, ktorej i pre riadne pomery bolo primálo. Chorú s deťmi vystrojil domov a on sa živil, ako mohol. Dobrí ľudia za týždne sa starali, aby drobázeň nepohynula hladom. Ba krajania ešte i jeho, opusteného, privinuli. Žilo sa ľahšie, a keby ju boh bol živil, aspoň kým by deti boli trochu odrástli… No prišiel telegram – neostávalo iné ako brať sa domov. Ženu našiel už na postlaní – „vykašľala si pľúca“. A tak, hoci milosrdné ženy starali sa o siroty i po pohrebe, navalila sa mu veľká starosť. Bol síce tuhým fatalistom, veril, čo sa má stať, že stane sa, ale jednako robilo mu veľkú starosť, kde nájsť bohabojnú dušu, ktorá by si zavesila na krk jarmo, pod ktorým nebožká vydala všetku silu.

Preto usmieval sa v duši za reči švagrovej. Hľa, boh vzbudil mu ju – a ešte inakšiu! Keď je Iva taká pracovitá, vo meno božie bude zasa, ako bude…

A s ľahkou dušou viedol švagra do krčmy, aby ho počastoval. Je síce vo zvyku ustrojiť hostinu v dome ženícha, ale Iva sama vyhnala ich z izby. Ako sa prezvedelo, že sa smutný vdovec ide ženiť, horlivosť žien ochladla. Pätorka od troch dní sedela na peci neučesaná, neumytá… Iva, pohoršená neciteľnosťou ľudskou, posťahovala deti dolu a začala úlohu macochy, hrešiac cez celý čas. Zľakané deti šli pod hrebeň ako pod nôž; najmenší sa rozvrešťal, že musela prísť suseda a ho utíšiť, aby sa mu od ľaku niečo nestalo. Ale keď sa vdovec podvečer rozjarený vrátil z krčmy, deti vysmiate sedeli v riadku, čisté, hlavičky vyčesané ako makovičky.

„To ako na príučku, vy potvory!“ odľahčila si Iva, utierajúc si pot z čela. Ale deti už bez strachu pozerajú do tváre budúcej macochy. Vedia, vycítili už, že pre jej reči srdiečko bolieť nebude. Veď, hľa, usmieva sa i ona a dávno nezacítili takej starostlivosti ako od tejto hrmotnej, veľkej tetky…

Bolo už pritma, keď si Iva založila plachetku a poberala sa s bratom domov. Vdovec začal zhľadávať kabát a čiapku. Najstaršie dievča, vidiac otca zberať sa z domu, dalo sa plakať.

„A vy kam?“ spytuje sa Iva.

„Nuž s vami – k vám. Kamže inam?“ zasmial sa, bľuskajúc zamilovane na Ivu.

„Ba ešte čo?! Nuž a deti? Vari ich necháte samotné?“

„Veď len príde ktosi, čo s nimi prenocuje. I včera prišla suseda, keď plakali.“

„Vy od nás vždy odbiehate!“ rozžialilo sa dievča. Vysvitlo, že vdovec zvečera ide do krčmy a deti sa doma boja.

„Ja len preto, lebo nemôžem počúvať, keď plačete,“ vyhováral sa začervenaný vdovec opravdivo. „Srdce ma bolí, keď ich vidím, sirôtky opustené. Radšej by som šiel svetom.“

Ale Iva opäť meria ho iskriacimi očami opovržlivo.

„Vy ste otec?! Horší ste ako nemé zviera! To by si iste svoje mladé neopustilo, ale chráni ho vo dne, v noci…“ A rozhorčene zhadzuje plachetku i kabanicu. „Choďte si, ak chcete, ja prenocujem tu s deťmi.“

„Ba keby si mala rozum, Iva!“ nahneval sa brat. „To by bolo pekne, aby si tu ostala! Veď vieš, že sa to na oddanku nepatrí… Čo ľudia povedia?“

„Čo by povedali?! Keď musím, nuž musím. Aspoň im zajtra izbu vybielim. Veď je tu, s odpustením, ako v chlieve.“

Len ťažko dala sa prehovoriť, aby šla – ale vdovec musel zostať doma.

Suseda naozaj prišla. Zarazený vdovec sa požaloval, ako ho oddanica odbila – a na druhý deň smiala sa z neho celá dedina. Večer pribehla nevlastná sestra nebohej ženy, ktorá ináče nie veľmi sa starala o deti vdovca.

„Aleže ste sa vychýrili s tou svojou oddanicou! Či už nebolo inej, poriadnejšej osoby? Veď vám tá nemá ani rozumu, ani mravu, ako sa patrí. Ach, deti moje, deti nešťastné! Nikdy vám s tou materou dobre nebude.

A na doklad vyrozprávala zarazenému vdovcovi históriu z Ivinho života… Pred troma rokmi Iva odišla „na majere“ – ako keby doma nebola mala okolo čoho robiť. Gazda zaviezol ľudí kamsi dolu na Dolnú zem – roboty vyše práva, horúčava, div nesplaneli pri práci, a vody nič. A čo i bola, horšia ako u nás z kaluže. Prišla na ľudí božia dopusta, hodonka, tretina ležala ako pobitá. Len Ivy sa nechytilo… A, blázon, nie že by si bola zdravie šetrila, lež celý deň v práci, a v noci tmolí sa od lôžka k lôžku ako strašidlo. Nespí celú noc, ako omrkne, tak osvitne. Nuž ale ako taká osoba! Bol tam parobok z Orechova – chlapec od nej o desať rokov mladší – a ona sa ho chytila… Bol najviacej „zavezený“: hodonka popadla ho v prvé dni, trasie ho deň ako deň – a potom leží ako kus dreva. Prišiel i doktor, ale len k takým, čo si mali ako zaplatiť, lebo pán nedal, keďže pracovať sa nepracovalo. A Iva, hlúpa, zaplatila i doktora, i pre lieky sama bežala nocou – a do mesta veru nebolo blízko. Tak ho pekne liečila i vyliečila, a hoci bol zdravý, ešte vždy behá okolo neho, od úst si utŕha a kŕmi ho ako pavúka… Smiali sa jej všetci, i on, chorý, sa jej mimo očú smial, ale takto do očú pekne, lebo bol rád, že na jeho drží. Nuž zbláznila sa milá Iva za ním a on, ako taký, sľubuje jej, že si ju vezme, a prisahá, že ju nikdy neopustí… Ešte mu i cestu zaplatila a prišli pekne spolu – ale od toho času sa o ňu viacej neobzrel. Ešte sa smial, keď poslala za ním, aby ju, preboha, v jej veľkom nešťastí neopustil… Mala vraj nebyť sprostá… Zostala jej, hlúpej, pekná pamiatka!… Mať umrela jej od hanby a žiaľu, ale ona, ako taká, že ona svoju krivdu len na boha nechá… A on bol by si ju musel vziať, keby bola nástojila. Ešte šťastie, že dieťa umrelo – teraz by ho istotne sem privliekla, akoby vdovec nemal dosť čo živiť…

Vdovec síce vedel o Ivinom nešťastí, ale teraz sa ozaj naľakal. Čo, ak je ozaj taká hlúpa?! A chudobný človek, keď nemáš majetku, aspoň rozumom keď ťa boh obdaril, nezahynieš. Ale, hľa, Iva, do akého sa, hlúpa, vrútila nešťastia!. . Nebožka nemala tiež rozumu nazvyš, ale predsa toľko, že sa i on pri ňom pretĺkol. Čo, ak táto bude naozaj sprostá?!

„Hádam keby som to radšej tak nechal?!“ vykĺzlo nerozhodnému vdovcovi.

„Veru bude najmúdrejšie,“ potešila sa vdovica.

Kým si Ivu nenašiel, verilo sa, že by za Zaťka nešla. No odvtedy svitlo jej v hlave. Keď sa taká driečna mladica nebojí, prečo by sa ona nechytila čo i na deti?! Dnes-zajtra rozlezie sa to svetom ani švitor. A Štefan je ešte súci chlap.

„Oženíte sa vy, švagrík, i tu v dedine. Vari by sa nenašla, čo by tieto drobné sirôtky opatrila!… Už i pre odplatu božiu…“

A vdova zbožne vzdychla.

Znepokojený, ale i posmelený vdovec na druhý deň vybral sa za svojou oddanicou. Ženy ho vyštuchali, aby šiel vypovedať svadbu. No on sa rozhodol najprv vec vyskúmať – a potom už bude, ako bude! Zastrájal sa, ako sa bude vyzvedať na Ivinu náturu.

Ale keď konečne po dvojhodinovom brodení v snehu premrznutý zastal v príjemnej, prekúrenej izbe, vyšumelo mu z hlavy všetko.

V priestrannej, starodávne zariadenej chyži bolo živo. Dve driečne nevesty sedeli pri vrčiacich kolovratoch; gazdovia (boli dvaja bratia a hospodárili na jednu ruku) naprostred chyže plietli opálky; najstarší z detí strúhal im na to lyká. Ivy medzi nimi nebolo. Varila obed a pritom zaskakovala do stodoly – rezať sečku. Chlapom škoda by bola pri pletke postávať…

Našiel ju v stodole. Vykasaná, s obnaženými ramenami v treskúcej zime zakladala do stolice slamu. Rezala podľa starodávneho spôsobu, kosierom, pristupujúc nohu stolice. Treba na to zručnosť i sila, a Ive nechýbalo ani jedno. Ženích zastal ako stĺp: keby jeho do takej práce nahnali, ruky by mu skľaveli, odpadol by v prvú polhodinu. A Iva si ešte veselo vyspevuje.

„Ale ti je veselo!“ prejavil svoj obdiv, keď sa pozdravili.

„Čo by nebolo?“ rozosmiala sa Iva. „Vari budem plakať, či čo?! Však som oddanka!“ zažartovala.

„Čože, ale keď ma ženy poslali, aby som ti vypovedal,“ odvážil sa tak spriama. Celou cestou vyhutoval, ako ju vyskúma, a len potom rečie, a teraz, hľa, vybúšil odrazu.

Iva zastala – ale len preto, aby priložila do stolice.

„A to už prečo?“ spýtala sa ho akoby mimochodom.

„Že si vraj nie pre mňa – čosi kdesi – že ani siroty neopatríš – že si sprostá…“ vyznával úprimne.

To bolo už priveľa. Iva vzplanula.

„Ale ja?! Ja že vaše siroty neopatrím? Ja že by som ich neopatrila?…“

„Nuž tak som prišiel, že aby si na mňa nedržala… Ja si nájdem inú, a ty si vo meno božie hľadaj tiež…“

„Vy ste sprosták,“ prerušila ho Iva, zapálená, ale už opäť svojím obyčajným, rozvažitým hlasom. „Vy poslúchate ženy, ale ja vám predsa ukážem, že ja vaše siroty opatrím. Ženám navzdory, aby videli, a vy tiež. A povedám vám, nijakých hlúpostí nerobte, lebo…“

Iva nedopovedala. Z otvoreného pitvora zavoňala, že dovára sa jej hrachová kaša. Pre ňu bolo zaiste dôležitejšie, aby hrach neprihorel, ako aby oddanec nespätkoval, lebo nechala ho v stodole a skokom bežala k ohnisku.

O tri týždne bola svadba.

Bratia, možno i trochu natešení, že ubudne im „kazar“ z domu, odbavili svadbu, ako sa patrí, i vystrojili Ivu náležite. Výbavy mala plné zvlačové sane: batoh perín s červenými, belasými a žltými kvetistými obliečkami a ťažkú skriňu, pekne vyrezávanú od výmyslu sveta. A plnú šatstva, ešte po starej materi. I kolovrat, tiež ešte z ich nabývania. Viezla si toho ako ktorákoľvek najbohatšia gazdovská.

Štefan teda lapil šťastie, o akom sa mu iste ani nesnilo. A on i bol spokojný. Veď dobre zazrel, že Iva pod skriňu kladie hŕbu uzlíkov: v jednom trochu maku, v druhom fazuľu, v treťom i štvrtom zasa iná strova. Iva vedela, že do prednovku je ešte ďaleko a deti neprespia zimu o hlade…

*

V prvé dni po svadbe Štefan cítil sa naozaj ani človek, ktorý po neistej plavbe dostane sa do prístavu. Starosť so ženbou, strach, či sa nevesta vydarí tak, aby opatrila nielen deti, ale i jeho, za posledné dni nedala mu pokoja. S príchodom Iviným toto všetko prestalo. Keď sa ráno prebudil, žena už čakala s misou horúcej polievky. Chyža bola vykúrená, deti ako myšky tiché sedeli kde-ktoré. Inokedy búrili už na svitaní a frnkali, ak boli hladné, a šantovali, ak sa najedli – nikdy nemal pokoja. S príchodom macochy i hlad i šanty prešli. Iva ozaj bola ani dragún: akurátna a prísna.

„Dobrá žena, dobrá!“ prichvaľoval si Štefan v krčme, keď sa ho kamaráti spytovali. Pochvaľoval si najmä, že on bol akosi von z oboru prísnosti Ivinej, čoho pravá príčina, ako sa neskoršie ukázalo, bola, že Iva nemala času zaoberať sa s mužom. V prvé časy čistila, riadila, obšívala, kŕmila novú svoju rodinu, takže na iné neostávalo jej času. Muž cez deň sedel pod pecou. Podvečer zaskočil si do krčmy – uspokojený, že je dom v dobrých rukách.

Keď bolo už všetko v novej domácnosti v poriadku, Iva všimla si mužovej nečinnosti.

„A čože, ty nikam nepôjdeš?“ spýtala sa ho raz za rána.

„Kam by som šiel?“ zadivil sa, nerozumejúc jej otázke.

"Že kam? Nuž dakam – do práce. Kam si chodieval predtým.“

„Ja som nikam nechodieval – kam by som šiel?“ zadivil sa ešte raz, ale už nie tak úprimne.

Iva hľadela na neho akosi zlopovestne – netušil nič dobrého.

„A čože si robieval takto celú zimu?“ divila sa ona.

„Nuž – nič, čože by som robil?! Žena bola chorá – i deti bolo treba opatriť…“

„Veď, veď… ale z čoho ste žili?!“

Štefan pokrčil plecami a usmial sa dobrodušne:

„Pánboh nám nedal zahynúť – i dobrí ľudia sa postarali…“

„Ba veru tatíčko všetky role popredali, hovorievali mamička,“ ohlásilo sa najstaršie dievča.

Iva zmerala muža opovržlivo – a viacej sa už nespytovala. Ale keď podvečer bral kabát, chtiac, ako obyčajne, do krčmy, žena zastala mu cestu. Z toho povstala prvá zvada v mladom ich manželstve. Iva bola neústupná – Štefan tiež nebol nováčikom. Vedel, že prvá prehra alebo výhra rozhoduje nad jeho celou ďalšou osobnou slobodou. Do krčmy ušiel a viacej od strachu ako z víťazstva napil sa a vrátil sa domov pozde v noci.

Ale Iva tiež nelenila. Kým muž bol v krčme, informovala sa hodnoverných susediek o svojom mužovi. Ochotné susedky omaľovali jej nielen finančný, ale i málo spoľahlivý intelektuálny stav jej Štefana. Toto posledné bolo i trochu zbytočné: svojím zdravým čutím Iva poznala, že jej pán manžel je príkladný leňoch a nedbalec. Ale novinou jej bolo, že pred svadbou vypožičal si na dom sto korún u žida Ozefa. V ich okolnostiach bola to rana – no Iva nebola z tých, ktorým treba „robiť od ľaku“.

Prvým jej energickým činom bolo, že ešte v noci zrevidovala hnuteľnosti svojho muža. Našla mu vo vretíku niečo vyše dvadsať korún – sumu takú veľkú, že Iva od radosti zabudla na pôvod tohto pokladu.

Ráno sa Štefan prebudil, ako obyčajne na príjemný zápach cesnakovej polievky. Iva bola, ako by sa nič nebolo stalo, a to len zvýšilo jeho uspokojivú náladu.

No príjemnosť premenila sa vo veľkú nepríjemnosť. Včera mal ešte vo vrecku asi dvadsaťdve koruny, a teraz sotva niekoľko halierov! Vedel, že v krčme ešte boli, ale čo sa ďalej dialo, na to sa vôbec nepamätal. Ešte šťastie, že žena o nich nevedela!

Touto stratou, akoby sekol, skončili sa medové dni Štefanove. Akoby naprieky, práve minula sa i zásoba, ktorú bola Iva z domu priviezla. Iva ešte v ten deň pýtala si peniaze na múku a masť. Štefan sa zľakol. Čo, ak žena vykutila, že mal peniaze, a teraz sa dozvie o veľkej strate? Aby odtiahol búrku, priznal sa, že má síce niekoľko halierov, ale veď sa ešte zídu, aby uvarila zemiakov.

Iva poslúchla, uvarila zemiakov a varila ich ešte i na druhý deň. Deti pozerali na nový poriadok ako v nedorozumení. I Štefanovi, zvyklému už na riadnu teplú stravu, skrúcalo v žalúdku. Len Iva bola ako vždy. Ba ešte začala novú obyčaj: po jedle dala sa veľmi zbožne spievať nábožnú pieseň o nasýtení rozličnými darmi. Na toto sa už Štefan rozsmútil. „Predsa je ona len sprostá,“ dumal, pozerajúc so súcitom na ňu, sediacu pokojne ani čoby nič. „Keby mala rozum, trápila by sa a šla by niečo obstarať – ale ona si sedí, ani čo by sa najedla paštieky, a vyspevuje!“

Štefan vidiac, že sa žena nestará, čo budú jesť, pocítil oproti sebe veľkú ľútosť – a podvečer, posmeliac sa, odhodlal sa za posledné peniaze ísť žiaľ si zaliať.

Iva uhádla jeho úmysel.

„Ideš do krčmy? spýtala sa ho spriama a už skladá šitie a berie sa spoza stola. Štefan sa zamrzel. Trochu sa i hanbil, no najmä nerád mal mrzutosti. Bol človek pokojamilovný a Iva, ako už skúsil, bola baba herská do práce.

„Ak si chceš vypiť, nechoď nikam, radšej domov donesiem,“ vraví krotko a hľadí na neho s tvárou vysmiatou. „Takto si i ja vypijem, i deti užijú…“

Štefan sa zadivil – ináče ani nie nemilo prekvapený. Čakal búrku – a miesto toho Iva sama zasvietila fľašou! „Predsa je nie sprostá, keď ma nekuníruje podaromne…“ pomyslel si radostne.

Pálenka oživila všetkých. Iva pilne nalievala a dala i deťom. Štefanovi bolo sprvu onakve, no pálenka ho príjemne naladila.

Avšak noci nemal pokojnej. Pod chvíľkou niektoré z detí skríklo zo sna a potom dlho usedavo plakalo. Iva celú noc len čo deti tíšila a podľa svojho zvyku nerobila to práve najtichšie. Štefan nespal celú noc.

„Čo sa im len porobilo?!“ divil sa i zlostil nad ránom, keď nevyspatý zberal sa radšej spod periny.

„Čo by sa im porobilo?! Sú hladné – nuž to!“ rozosmiala sa necitne. Štefan pochopil jej smiech a srdce stislo mu pritom. Len macocha môže sa takto smiať hladným sirôtkam.

„Mala si večer radšej uvariť dačo teplého,“ ohlásil sa po chvíli nesmelo, pociťujúc svoju vinu.

„Čože, však dostali pálenky!“ opäť zasmiala sa Iva.

Ale keď macocha vyšla z izby, najstaršia, zavesiac sa otcovi na hrdlo, pošepkala mu svoju tajnosť: že neplakala od hladu, lebo im macocha dala potajomky večer chleba, ani pre pálenku, ale preto, lebo ju mamička v noci štípali.

„Ako – štípali?“

„Nuž takto – hľa, aké mám belasé tu na rúčke!“ Štefan sa zarazil. Na útlom ramienku naozaj vidno bolo belasý fliačik, uštipnutie. Tie isté známky macochinej nežnosti mali aj ostatné deti.

Vzbúril sa v ňom cit otcovskej lásky.

„Počkaj len, počkaj, veď ona dostane, macocha zlá!“ zahrozil sa Štefan pred deťmi.

„Mamička sú nie zlá,“ opravilo ho dieťa, „to nás oni preto, že sme neposlúchli. Mamička vždy vravia, aby sme nepili pálenku – a včera sme pili!“

„Keď nám sama mamička dali,“ ohlásil sa osemročný Janko.

Štefan sa tuho zamyslel… Sprvu opanovala ho zlosť proti žene, nocou trápiacej siroty. Veď i vlastná mať ubije, potresce, ale takto bez príčiny – k tomu treba ozaj neľudského, tvrdého srdca macochinho!

No, hľa, deti majú macochu rady. I večer potajomky podelila im chleba a len potom dala im pálenky. Keby bola zlá, toho by neurobila! Čím viac o tom rozmýšľal, tým viac sa mu nemilosrdnosť macochina objasňovala. Nie je ináče, ako že Iva štípaním budila deti, aby plakali, sťaby od hladu… Objasniac si toto, zahanbil sa sám pred sebou. Keby večer nebol zmýšľal o pijatike, žena bola by uvarila polievky. Ale on nepomyslel na hladné deti… „Tys‘ otec?!“ zneje mu v duši výčitka, akoby ju nebohá žena privolávala. Stud opanoval ho i pri myšlienke, že takým ukázal sa pred ňou. S nebožkou neraz poharkali sa pre nedbalosť a či bezstarostnosť; neraz vyčítala mu akurátne. A Iva mu ani slova…

V Štefanovi pohlo sa svedomie…

Iva priniesla raňajky. Kde vzala, kde nie, navarila polievky. Štefanovi nechutilo, hoci vstal hladný. Zamyslený prešiel niekoľko ráz izbou – a začal zhľadávať teplejšiu zaodev. Zadivenej Ive povedal len toľko, že ide niekam do práce.

Ale keď ho natešená sama začala vyprávať, ukázalo sa, že čižmy sú nanič. Že sa v nich v takejto zime nemôže vybrať ani ľad lámať, ani stáť „pod múrom“ (posluhovať v meste). Štefan sa naozaj zarmútil, hoci ešte včera prekážka bola by ho len potešila.

„Vieš čo?“ ohlásila sa Iva po krátkom rozmýšľaní. „Nechoď ty dnes nikam, radšej deti zavaruj. Vybehnem domov: u nás iste nájdu sa dajaké čižmy. Nebodaj budú ešte po tatíčkovi… I tak nemáš za čo nové kúpiť.“

Za chvíľu bola pripravená. Štefan si všimol, že ani ona nemá znamenitej obuvi. Lebo „parádne“ sobášne čižmy si predsa obuť nemohla. (Štefan sa ženil v požičaných.) Ale mala dobrý kožuch a zimy sa vôbec nebála. Štefan, pomysliac si, že žena v snehu pustým poľom a horou pôjde tri hodiny tam a toľko naspäť, poľutoval ju v duši. Ale zato on bude celý deň v teple sedieť. A Iva istotne donesie i niečo pod zuby, keď len hrachu a omasty. Tieto výhľady uspokojili ho úplne.

Ešte bolo kus do večera, keď žena prišla. A nie s prázdnym! Priniesla hrachu i omasty. Ubezpečený muž, vidiac stravy na niekoľko dní, skoro ľutoval, že priniesla i čižmy. No keď ich „na próbu“ večer obul, potešil sa i čižmám. Dávno nemal takej dobrej obuvi! Neboli síce nové, ale dobré a veľké. V radosti chtiac-nechtiac spriatelil sa s myšlienkou, že zajtra treba ísť na zárobok.

Ráno, práve sa obúval, prišiel ho kmotor Hurták ohlásiť. Mali spolu ľad lámať do krčmárovej pivnice. Ako to už býva, kamarát obzeral čižmy, omakal kožu, sproboval rukou zdnuka a zrazu zadivený sa spýta, kde vzal čižmy.

„Včera mi ich žena z kopaníc priniesla. Sú to ešte po jej otcovi.“

„Ba kieho…“ rozosmial sa Hurták. „Veď sú to moje vlastné čižmy. Vlastne boli moje. Dal som ich ušiť u Šidlu v meste, ale boli mi dlhé, i chybu majú, nuž som ich vrátil. Radšej som škodoval zlatku… Mohol vám ich dať lacnejšie…“

„Ale čo vravíte!“ rozosmial sa zasa Štefan. „Grajciara na našom bydle nemáme, nie to na čižmy! No, povedz, Iva, či si ich včera z domu nedoniesla, či sú to nie po tatíčkovi?“ obrátil sa k mlčiacej žene.

Konec ukázky