Byrokrati

Slasti a strasti obecných zriadencov na Slovensku

Elo Šándor

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-072-8 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-073-5 (MOBI)

ÚVODOM

Každá pesnička má začiatok i koniec. Idem písať o “úradoch”, do ktorých je “úradský” uvádzaný, tak teda musím i ja začať s úvodom, aby sa, reku, nepovedalo, že neviem, čo sa patrí, že ruším staré mravy, tradíciu, lebo že svojráz náš preukrutný " znásilňujem. Nechcem plávať proti prúdu, ani lietať proti vetru; dnes sa to nevypláca; človek by tu ľahko prišiel o reputáciu, stratil dobré meno a možno, uškodil by si aj na duševnom spasení; miesto do republiky nebeskej dostal by sa do večného pekla, čiže " bol by zatratený a toto neradno riskovať.

O obecných sluhoch idem písať. O verejných zamestnancoch, byrokratoch, úradne: zriadencoch, ktorí patria do najnižšej kategórie služobnej. Možno, že ani do nej nepatria, sú ako by vedľa nej bežiaci, stojaci a umierajúci. V poslednom čase sociálne zákony prinútili obecné predstavenstvá, aby si týchto svojich zamestnancov dali aspoň poistiť do “bitangskej kasy”, ako na slovenskom východe obecne nazývajú okresnú nemocenskú poisťovňu. Tak má ten chudák aspoň výhodu, že keď ho tlačí otlak, dostane zadarmo lekárom predpísaný aspirín.

Obecný sluha je tiež “úradský” a veľmi dôležitý. Najprv by sme si sprítomnili, ako ho kde nazývajú.

Na Karpatskej Ukrajine miestami ho nazývajú “kišbírom”. V doslovnom preklade to značí - malý richtár alebo malý sudca. Tento názov v mnohom zodpovedá skutočnosti, lebo obecný sluha veľa ráz vykonáva úkony, patriace richtárovi obce alebo sudcovi. Vieme, že richtár môže, vlastne má rozsudzovať do určitej výšky trestu i pokuty. Ký div, že taký kišbír ho často zastúpi, lebo býva spravidla aj vtipnejší, skúsenejší. Divíte sa? Ja nie! Richtár, notár, obecná rada a zastupiteľstvo prichodia a odchodia, noví miesto nich nastupujú, ale kišbír, ten ostáva večne, to jest do svojej smrti, alebo trvalého onemocnenia alebo ešte skôr do takého rukolapného priestupku, ktorý ho natrvalo vyradí z verejnej služby. Ináč zostáva nenahraditeľnou “pravou rukou” richtára, notára a trvalým obecným lexikónom pre všetky úrady v štáte.

Nežartujem. Vzorným príkladom takého lexikóna bol môj nebohý ujco, Jozef Kučera, hajtman vrbovský; daj mu Pán Boh slávu večnú a veľa slivovice, tabaku i zajacov a slúk na druhom svete. Vŕbové, mestečko má veľa kopaníc, ako sú: Bajcaráci, Fajnoráci, Marušiaci, Lajdáci, Booráci, Zbehári, Zmekári, Durišiaci atď. V každej kopanici žije niekoľko rodín rovnakého mena. Napr. Ján Fajnor spod Kolesa, Ján Fajnor po Štefanovi, Ján Fajnor po Jánovi Hornom, Martin Bajcar pod Rupavou, Martin Bajcar Martinov. Nik sa v celej obci nevyznal v týchto rodinách a ich rodokmeňových príslušnostiach, iba hajtman Kučera. A vyznať sa mu bolo nesmierne dôležité nielen pre administratívne potreby obecné, ale aj pre úrady vyššie, napr. pre poštu, ktorá menovite od amerických emigrantov musela správne doručovať poštové zásielky, pre úrady vojenské, pre úrady zahraničné, ktorých časté hľadania súviseli najmä s údajmi matrikárskymi. Tu nastupoval lexikón hajtmana Kučeru, ktorý poznal každú rodinu v celom samosprávnom obvode slávnej veľkej obce Vŕbové - až do tretieho kolena. A nikdy sa nepomýlil. Česť buď jeho pamiatke so spomenutým prídavkom slivovice, tabaku a hodne zveriny.

V Abaújskej a v Zemplíne obecného sluhu volajú tiež kišbírom, i kišbirovom, v Sninskom okrese je to birovčík, na Šariši - hajduk i bubnár, na Spiši (Klembarok) bubnár. V Liptove je to boženík, v Turci bubeník. Novohrad si ho volá povgárom i desiatnikom. Gemer ho tiež pozná ako povgára, pógára i hajdúcha. V Banskej Belej je to hajdúch, rovnako tak i v Bubietovej. V okolí Čachtíc je to pereg, vo Vŕbovom hajtman, na Brezovej pod Bradlom pomocník a v Chtelnici pán konšál. Či tak alebo onak, vždy je to ten istý obecný zriadenec, najnižšia šarža verejných zamestnancov, dobrá na všetko, najmenej uctievaná zvrchu, obávaná hlavne pánmi viselcami, sopľošmi zamorízanými a Cigánmi zdola. Je to vlastne prvý stupeň byrokracie.

Všimnime si len, ako takého obecného sluhu znázorňujú. Kto chodíš do divadla, vidíš ho tam v opere “Prodaná nevěsta” v role obecného policajta, lebo i tento “úrad” patrí k jeho “mnohoobrocníctvu”, o ktorom tu ešte bude reč. Rovnako ho predstavujú na divadelnom javisku, ako v divadle bábkovom: rovnošata pozliepaná čiastočne z uniformy máriateréziánskej, napoleonskej i francjozefovskej. V nej trčí chlap, ožran nemotorný ako snop; na krku sedí neogabaná hlava a na jej prednej časti, tvárou, ciferblatom, fyziognómiou a podobne zvanej, je prilepený večne červený alebo fialový nos, pod ním ježaté fúziská, zakrývajúce otvor (chlebáreň), ktorým spravidla láduje žalúdok (zvaný tiež “náckom” alebo “nabuchodonozorom”), aby udržiaval v behu kostru i to všetko, čo je v nej a na nej nalepené. Najskôr však toho otvoru pod nosom a fúziskami upotrebúva hajtman, kišbir, povgár atď., aby doň nalieval elixíru, ktorým si pridávame radosti zo života a do života, zapíjame starosti i žiaľ, hnev i radosť a dodávame si guráže. Na obecného sluhu len zriedkakedy zvýši aj víno, obyčajne to býva ražná, slivovica, borovička, sprostá, rum a včas núdze aj denaturovaný lieh. Bože môj! Keby nám, hajtmanom, stačilo na víno, jemné pálenky a pivo, nepili by sme “brenták” ani “hamršlóg”! V každej divadelnej hre, ba veru aj v literatúre nedramatickej " obecného sluhu predstavujú ako korheľa a strašidlo do konopí. V rovnošate, ako sme ju už videli, má zastávať dôstojnosť úradu, vzbudzovať úctu a má byť postrachom nezbedníkov. Pravdu rečeno, čo sa týka uniformy, obecný sluha ani inej nemal v Československej republike, až prišiel príkaz zhora, že týchto zriadencov treba trocha okiepiť, zunifikovať rovnošatou, ohobľovať “ciferblaty”, pričesať strapaté lebiny a urobiť z nich slušných reprezentantov úradu, na ktorých sa vzťahujú slová apoštola Pavla: “Každá duša buď poddaná vrchnosti, lebo každá vrchnosť je daná od Boha”. Obecného sluhu volí obecné zastupiteľstvo, ale apoštol Pavel to akiste aj na neho myslel. A tu sa plní osvedčená prax, že cirkvi síce hlásajú kresťanské zásady (okrem židovskej a mohamedánskej), ale štát je tu na to, aby sám nielen usmerňoval, ale aj prakticky prevádzal ich uskutočňovanie. Republika takto prvá vydobýja obecnému sluhovi vážnosť, dôstojnosť a slušný výzor, aký náleží aj najnižšej šarži v byrokracii.

Pravda Republika, mať naša rodná, nemohla a nemôže vyhladiť aj zmýšľanie a rozum obecného sluhu. Ten je taký pestrý, ako u ľudí v profánnom živote vôbec. Pri voľbe obecného zriadenca nie vždy sa váži intelekt a mentalita kandidátov. Rozhodujú všelijaké vplyvy a záujmy; politická, stavovská i náboženská príslušnosť, rodinné a priateľské zväzky, nálada obecných tatkov a podobne. Niekedy sa hodnotí i šarža pri vojsku a fyzická zdatnosť kandidáta, či kandidátov, a to hlavne v takých obciach, kde sa mládež ruje, klbčí, kde zavše aj starších treba vyhadzovať z krčmy a tancovačiek, kde treba udržiavať rešpekt medzi Cigánmi. Slovom, kde treba silných rúk a vytrénovaných chodidiel, keď pri vynucovaní poriadku v krčmách dakedy aj poriadnym kopancom treba potvrdzovať neodškriepiteľnú nutnosť úcty k zákonom o láske k blížnemu a to nielen v kostole pri katechizme, ale aj v krčme, čo aj máme “pod forgovom”, súc trocha nacenganí.

Vplyvom spomenutých okolností dostávajú sa na vysoko dôležitý úrad obecného sluhu aj povahy všelijaké, a tak aj ich úradná a mimoúradná činnosť býva často všelijaká: nezunifikuje ju ani rovnošata, ani prípadné osobitné zákony o obecných zriadencoch. Ináč, buďme bez starosti; naše zákonodarstvo nebárs si láme hlavu s problémami tejto kategórie obecných zriadencov. Čítam denne “Úradné noviny”, a ešte nikde som nenašiel pozoruhodnejšieho ustanovenia o obecných sluhoch " aj pri ich veľmi dôležitom význame v obci a tak i v štáte, lebo spoločenské naše usporiadanie začína rodinou, obcou, okresom a tak ďalej. Nebyť rodiny, niet obce, a bez obcí niet ani štátu. Každý iný stupeň zamestnancov v samospráve dal by sa nahradiť inakším, len nie prvý, čo aj najnižší stupeň " obecného sluhu. A preto v nasledujúcom obsahu tohto diela budeme sa zapodievať “služobnými” činmi a ich následkami, ako sme si ich stačili zapamätať z práce kišbirovcov, povgárov a ich kolegov na území celého Slovenska, jednotlivo zachytených. Budú pestré, akože je pestrá i ľudská mentalita. Nehnevajme sa preto na nich, sú to “muríni”, ktorí sa právom pozdravujú “služobník ponížený”, lebo tomuto otrockému pozdravu si zvykli z dôb ešte nedávnej poroby v monarchii, a bolo im hlavne zvrchu priamo i nepriamo naznačované, že sú iba sluhami, ani nie zriadencami. Pojem zriadenca sa ešte nevžil do slovenského názvoslovia.

Obecní zriadenci tvoria u nás skupinu, povedal by som " nikam nepatriacu. Nemajú odborovej organizácie, nemajú služobného štatútu, nevysedia si teda penziu ako zriadenci pri okresnom úrade, súdoch, pri pošte, železnici v štátnych nemocniciach atď., a preto nemôžu si kolektívne vynucovať zlepšenie svojich sociálnych pomerov, ani to nemohol za nich robiť sekretár odborovej organizácie, ktorý by sa na ich chrbtoch bol vyšplhal na poslanca-zákonodarcu. Obecný zriadenec so svojím platom závisí od ľubovôle obecnej rady a zastupiteľstva, ktoré nikdy nebýva obzvlášť štedré ku sluhovi. Tak je náš kišbír, hajtman, konšál, povgár, pereg atď. nútený zaliečať sa obecným tatkom, alebo si inak nejak zarábať priberaním vedlajších sinekúr v obci, ako je: hrobár, zvonár, hlásnik, policajt, šinter, obhliadač mŕtvol, kontrolór mäsa na bitúnku, prípadne hájnik ešte a kostolník. Ak by ste ho dopaľovali, alebo inak nejak urazili v hociktorej tejto funkcii, obžalúva vás pred krajským súdom rovno štátny zástupca, lebo ste ukrivdili verejnému a vo verejnej službe postavenému zriadencovi.

Obecní zriadenci ani nemali zmyslu a družnosti spojiť sa v odborovú organizáciu, ktorá by strážila ich existenčné záujmy. Ak by taká bola bývala, možno, že by v celej republike bola vydala číslo 25.000, čo stačilo na jedneho poslanca, ak by sme sa boli prifárili k niektorej väčšej strane a tá nám ho zabezpečila, ako sa to dialo pri iných odborových organizáciách. Ale oni nemajú ani inakšieho záujmového združenia, ako napríklad: notári, podnotári, lekári, fiškáli, pôrodné asistentky, miškári alebo exekútori. Máme tu spolky na ochranu nemluvniat, mluvniat, žvaniat, trestancov, padlých i stojatých dievčat (pre mládencov organizácia tohoto druhu sa dosiaľ len v Sovietskom zväze zrodila; u nás nemáme “padlých” mládencov), spolok na ochranu zvierat, starostlivosť o hroby a stromy atď, ale nech by sa kto opovážil propagovať spolok pre starostlivosť o obecných zriadencov! Neposlúžil by tým nikomu. Ono, každá odborová organizácia smrdí tak trochu socializmom, alebo je napáchnutá socializujúcimi chúťkami, čo v ľudovej reči u nás znamená rovnaký zámer, ako majú páni bolševici. To sa vie, že kde obec dirigujú nesocialisti, vidia v takejto snahe útok na platný spoločenský poriadok.

„A ty, Jano, obecný sluha, či čo si, daj nám pokoj s bolševizmom, lebo my sme tu poriadni ľudia. Ak sa ti páči, choď, hľadaj si chlieb u boľševikov vo meno božie! My si nájdeme druhého! To vieš, len aby sme ich stačili umiestniť; hlásia sa k nám veru aj majúci. Na nás si, Janko krátky s odborovou organizáciou. My tu nie sme fabrika!“ zamudruje nejeden pán starosta, zvedevší, že sa mu chcel obecný zriadenec prihlásiť do záujmového združenia.

Ale povedzme, že taký zriadenec, sluha, Jano, sa bráni asi takto:

„Pán starosta, nestačí mi plat na výchovu rodiny a obec mi nechce pridať dobrovoľne. Musím sa brániť a pomáhať si nejak, ako to robí skoro každý verejný i súkromný zamestnanec…“

„Janko môj, je mi ťa ľúto a vynasnažím sa, aby sa ti nejak pomohlo. Pousilujem sa v obecnej rade, aby ti dovolili pokosiť trávu na obecnom cintoríne. Dosiaľ máš jednu kozu, potom si prikúpiš, alebo prisadíš ešte jednu a bude. Potom bude nasledovať teliatko, jalovička, krava, dve kravy, koník, dva koníky a jedného rána sa prebudíš ako jutráš, majúci, gazda. Toto všetko si musíš zaslúžiť…“

Jano odtiahne s dlhým nosom a myslí si: „Tak je. Vy ste tu všetci statoční ľudia, nepriživujete sa? A rušeň ste dosiaľ neukradli ani jeden, lebo bol priťažký!“

Obecní sluhovia spravidla očividne nepatrili k nijakej politickej strane, a to z príčin vyššie spomenutých. Výnimky sú len tam, kde politický charakter obce bol trvalý, prípadné výkyvy boli nepatrné a obecný zriadenec sa nemusel obávať, že ak príde k veslu iná politická skupina, vyhodí ho z chlebovizne, vezme si svojho nohsleda, lebo nijaký obecný zriadenec nemá definitívu, iba ak “defenestratívu”, čiže " vyhadzov. To však neznamená, že by nemali nijakého politického presvedčenia. Majú a pri voľbách uplatňujú si ho každý svojím spôsobom. Ináč, ako sa v demokracii patrí a náleží " slúžili všetkým politickým stranám, čo by zas vedeli potvrdiť sekretári politických strán, kandidáti na mandáty a sinekúry a ich spolubežníci. Za 5 korún vďačne vybubnoval každému deň i začiatok politickej schôdze a ešte vďačnejšie, keď k tomu pridáš čo i len pol litra národnej hrmavice, čo mŕtvych kriesi a živých omladzuje.

V demokracii sme ešte nedospeli tam, aby obecný sluha bol pokladaný za rovnocenného tvora s ostatnými “úradskými” v obci, alebo povedzme aspoň s takým pánom kontrfálom (obecný kontrolór) na Starej Turej. Jeho miesto je vždy v kúte, keď zasadá obecná rada, pri peci u starostu, na chodbe u notára a vždy stranou, keď prídu pánski páni do obce. Čiže musí sa vedieť slušne správať. V nebohom uhorskom režime bol ešte menším a zmenšovaným.

Nuž, na tejto skupine verejných a verejnoprávnych orgánov utkvel môj zrak. Na týchto “niktošoch”, sluhoch, “dievkach pre všetko” zapichlo sa mi pero. Pri nich ostaneme tentoraz, necháme pero pobiehať od jedného k druhému, od východu na západ i na juh čarokrásnej krajiny slovenskej, podívame sa im na pečene v minulosti i prítomnosti, lebo budúcnosť aj pri nich bude celkom iná; pomaly aj obecný zriadenec musí byť človek maturovaný a vyslúžilý vojak.

Pôvodca.

Písané vo Vyškovciach nad Ipľom v marci 1938, do minulého času prepísané v marci 1941.

O obecných zriadencoch všeobecne.

Nech si nik nenamýšľa, že obecný zriadenec je tvor bezhlavý, bez hrdosti, sebavedomia, že nemá chrbtovej kosti, ako sa vraví! To iba ak voči pánom od okresu a vyššie. Oproti notárovi a richtárovi, prísažným a notárskej slečinke, pani podnotárke a pisárom " zachováva pomer služobne zdvorilý, ale voči vyšším inštanciám je to už s ním ako by na dištanc. Čaká na rozkaz, na otázku alebo pripomienku, kdežto pri úradských v obci môže si aj sám od seba dovoliť poznámky, rady, návrhy, prípadne i kritiky. Ak sú obecní tatkovia mladší od neho, môže im najmä pri poháriku poskytnúť vzácnej rady, ako treba obec administrovať, aké stanovisko zaujať k jednotlivým bodom denného poriadku, prípadne môže im aj vynadať, ak sú somári, čo sa dostali do obecného zastupiteľstva a rady len na podklade politickej príslušnosti, a nie vlastnej rozumovej bystrosti.

Mohli by sme potvrdiť, že obecný zriadenec, obzvlášť ak vie čítať a písať, je v obci prvým úradníkom. Bez neho by nebolo možné obec administrovať. Čím je obec menšia, tým väčší je zdola honor obecného zriadenca, ba je väčší než starostov, a to preto, lebo starosta je dočasný, mení sa podľa volebných výsledkov a politickej nálady, má iba jediný úrad, ale nie tak obecný zriadenec. Tento musí byť všestranne vzdelaný; čoho sa mu nedostalo v škole, musí si nahradiť vrodenou logikou, dômyslom, lebo zastáva ešte rad celých vážnych funkcií v obci, pre ktoré by mali byť v služobnej pragmatike systemizované osobitné miesta. Dúfajme, že sa tak stane čoskoro; čo sa vlečie neutečie.

Najsamprv si musíme uvedomiť, že vedľa uniformovaného je aj zriadenec neuniformovaný. Prvý je na tom lepšie než druhý, lebo jeho honor stúpa rovnomerne so strihom i vekom rovnošaty. Uniformovaní potrpia si na titul “pán policajt” (na východe " pan policman). Keď si sa v niečom previnil a naďabí na teba taký uniformovaný, niet tu milosti; trest si musíš odpykať.

Najnovšie uniformovaní obecní zriadenci tempírovaní sú na neporiadnych automobilistov, ktorí letia dedinami nedovolenou rýchlosťou, zabíjajú psov, sliepky, kury, husy, a kačky. Pán policajt si ľahko zapíše číslo auta alebo motocykla a ruka spravodlivosti si už zinkasuje na ňom pokutu, čo by bol aj hen z opačného brehu zemegule.

A teraz prikročíme k vymenovaniu aspoň dôležitejších funkcií, či úradných výkonov, ktoré zastáva v obci zriadenec.

Je obecným spravodajcom, čo je asi taký úrad, ako vo vojsku pri generálnom štábe " spravodajský referent. Ktorí sme boli vojakmi, vieme, čo je toto za vysokodôležitá funkcia v pokoji aj vo vojne. Lenže v obci je tým generálnym štábom skupina, pozostávajúca z pani notárky, podnotárky, richtárky, pána notára a starostu, čiže richtára. Musí byť o všetkom v obci informovaný; ak má správy aj zo susedných obcí, je tým kvalifikovanejší a nepostrádateľnejší, lebo notár aj so starostom vedia, ako sa majú pretekať v administrovaní svojej obce " s obcami susednými a pochlapiť sa potom pred pánom okresným náčelníkom, že teda ich obec je najlepšie spravovaná. Pre toto ostatní notári a starostovia v okrese blednú od závisti.

Spravodajské referáty obecného zriadenca bývajú rozličné. Ináč referuje pani notárke, podnotárke, richtárke a podrichtárke, ako ich manželom, ktorí majú zas o iné veci záujem. Napríklad: Ženské zaujíma, kto sa v obci žení a vydáva, kde čakajú radostník, kde muž “zakáša do kapusty” inému, kde žena “zanáša do kurína” cudzieho. Chlapi zas viacej do politiky režú, ktorú zatieni iba toť svadba v bohumilej rodine (ktože by chodil k bedárovi denaturovaný lieh, alebo “derevianku” piť!), alebo zabíjačka na fare, na ktorú si zavolali mäsiara z mesta. Ale, aby sme boli spravodlivými svedkami, neslobodno zaprieť, že sem-tam aj nejaké to vykoľajenie manželov zo “služobných pravidiel” manželských tiež zaujíma pánov úradských.

Ale aj nadol je funkcia obecného spravodajcu úžasne dôležitá. Tu sa ukáže, ako “pravá ruka” pána notára; richtára nie vždy, lebo ten býva dakedy aj chmuľo, čiže trúba jerichovská, ktorého si notár vodí ani medveďa na retiazke. Tu patrí iba ku zriedkavej veľkodušnosti obecného zriadenca, ak sa zníži na besiedky s niekym z obyčajných dedinských občanov. Lebo, veru, vtedy má veľa starostí a vážnych úloh, z ktorých ho neslobodno vyrušovať. On doručuje v obci skrz notársky úrad došlé úradné zásielky rozličného druhu, do ktorých neradno inému strkať nos, lebo by ho čapol po frňáku. A tu musí stránkam vysvetliť, ak to vie a ako to vie. Tu si je pánom úplne nezávislým, suverénnym; nik ho nekontroluje. A nezáleží, či strane vysvetlil presne, čo obsahuje úradný prípis, obsielka, daňová upomienka, vyhláška o dražbe majetku atď. Keď sa strane nepáči, nech si zájde k pánu notárovi, on to už akurátne vysvetlí, napokon " ani nie je povinnosťou obecného zriadenca, aby stranám vysvetľoval obsah úradnej zásielky. Ak azda podal vysvetlenie opačné? Čo koho do toho! Neradím nikomu, aby sa pre toto hneval na obecného zriadenca, lebo on je súčasne dôverníkom nielen notárovým, richtárovým a ich žien, ale aj žandárskym, farárovým, učiteľovým a ak je v dedine lekár, aj toho človekom dôveryhodným. Živá evidencia všetkého ruchu v obci. Vie spamäti, kedy sa narodil Mišo Šuňal, s kým a kedy sa oženil, dievčenské priezvisko manželky, mená a počet detí. Kedy kto odišiel a prišiel z Ameriky. Čo jedli na Veľkú noc tam a tam, kto bol na zabíjačke, alebo karmíne u tých a tých, ako a prečo sa povadili atď.

Príde do obce úradná osoba, zalezú sem turisti; treba čo aj spod zeme vyhrabať obecného zriadenca, ktorý je tu nenahraditeľným informátorom. Podáva vývod o všetkom, ako by čítal z knihy. V Haniske pri Košiciach navštívil raz obec okresný náčelník. Tu sa kišbirov, Ďuro Pástor, vytiahol do uniformy a hlásil sa k službám okresnej vrchnosti. Pánu okresnému náčelníkovi vystrúhol aj príležitostný prívet, ktorý zakončil výslovným svojím potešením, že “pan okrešny náčelník še môžu radovac spolu aj zos valalom, že majú hevtu takoho kišbirova”.

Ku spravodajskej činnosti patrí aj nezbytná účasť na “panskom bále”, aký býva zavše vo väčších dedinách. Prihodí sa, že tu niekto niečo potrebuje, je dobre, keď je kišbír naporúdzi, lebo, len čo je pravda, len on vie vykonať každý príkaz. Chudák, polnoci sa nedočká na vlastných nohách, lebo tu jeho zodpovednú a dôležitú službu odmeňujú tým, za čím vždy najviac túži. Nacengá sa tak, že čoskoro zaspí v kúte a chrápe. Po polnoci zobudia ho nemilosrdní ľudia a v ňom sa ozve “úrad”. Zalarmuje, ako sa dá, rozkysnutú svoju kostru, rihne pár ráz, dobre si poutiera oči, ale sprvu nevie, kde je a čo sa s ním robí. A tu znovu je poctený zriedkavou pozornosťou. Keď sa postaví na nohy, zaraz mu objednajú “sólo tanec”. Nepáči sa mu to, lebo vidí, že neobstojí. Ale mužskosť a uniforma vyžadujú, aby obstál a nedal sa zahanbiť. Ide za tanečnicou, ale na dlážke sa i dva razy pošmykne a spadne. Tu je koniec zábavy pre neho, nie však pre okolostojacich, ktorí sa chutne smejú nad hrdinstvom kišbírovým.

Inak, ak je tento zriadenec chlap ako sa patrí, ktorý môže miešať víno s pivom, pálenku s denaturovaným liehom, pri každom bále, veselí a tancovačke vykonáva dôležitú funkciu policajta, to jest vyhadzuje nezbedníkov z krčmy a pacifikuje rozkohútených mládencov, ak sa pobijú. Vtedy hlava nehlava, obšíva to všetko alebo holou rukou alebo býkovcom, aby mohol byť uplatnený zákon svetský i boží o bezpodmienečnej láske k blížnemu svojmu.

Koniec ukážky