Prekliati reportéri 2022

Weronika Gogola:

Ufo nad Bratislavou

Preložil Alexander Horák

Ukážka z elektronickej knihy

Vydanie publikácie podporil z verejných zdrojov Fond na podporu umenia

Copyright © by Weronika Gogola, 2021

Translation © Alexander Horák, 2022

Cover & Layout © Pavlína S. Morháčová, 2022

Cover photo © Ivan Kozáček (dedičia) / LITA, 2022

ISBN 978-80-8203-404-5

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2022

Úvod k slovenskému vydaniu

Volám kamarátke a hovorím jej, že na dva týždne odchádzam preč z Bratislavy a nech teda príde, lebo budem mať voľný byt. „Vieš čo, možno by som aj došla,“ odpovedá. „Mám veľmi rada Viedeň.“

Knihu Ufo nad Bratislavou som začala písať z akéhosi nesúhlasu. Nikto z môjho okolia nedokázal pochopiť, prečo som sa presťahovala na Slovensko. Zo začiatku to brali ako nejaké moje huncútstvo. Pôjde, odpadne jej od chuti, vráti sa. To akože fakt na Slovensko? Ľudia predsa emigrujú do Nemecka, Holandska, Ameriky, ba dokonca aj na Balkán, lebo je divoký a exotický, ale na Slovensko? Žiadna divočina, žiadne prachy.

Kniha Ufo nad Bratislavou je mojím posledným pokusom presvedčiť Poliakov, že stojí za to, aspoň trochu, prejaviť záujem o našich južných susedov. Snažila som sa v nej (často pomerne skratkovito) naznačiť kľúčové témy, ktoré môžu napomôcť k pochopeniu Slovenska. Mnohé témy, o ktorých píšem, budú pre slovenských čitateľov notoricky známe a samozrejmé. Dúfam však, že ich táto kniha dokáže zaujať z úplne iného dôvodu. Ufo nad Bratislavou je totiž aj mojím dialógom s Poľskom, mojím zápasom s poľskosťou. Keď sa na Slovensko pozerám poľskými očami, zároveň tým hľadám pravdu o svojej krajine. Keď píšem o Slovensku, istým spôsobom píšem aj o Poľsku.

Slovo na úvod

Prvá spomienka: doma máme tri televízne programy. V podstate len dva, lebo poľská štátna TVP sa dá naladiť len horko-ťažko a obraz je zrnitý. Treba vyjsť na strechu a točiť anténou, aby bol obraz jasnejší. Ale načo vlastne? V regionálnej krakovskej televízii beží vysielanie o szopkách, bohato zdobených betlehemoch, alebo o Lemkoch, najčastejšie však na obrazovke vidno pozadie so zlatou bránou a písmenom K. Nuda.

U starkých v Nowom Sączi je to iné. Majú až štyri programy! Jednotka, dvojka, krakovská televízia a... záhadná televízia v cudzom jazyku. Ten jazyk znie ako rozštebotaný, šušlavý pokus hovoriť po poľsky v podaní mojej mladšej sestry. Nedokážem odhaliť pôvod tohto jazyka, no napriek tomu sa mi darí zachytiť jednotlivé slová. Niektorým z nich dokonca rozumiem, alebo si ich význam domyslím a v mozgu sa mi vytvárajú nové cestičky a spojenia, ktoré ma vedú k správnym interpretáciám. So zatajeným dychom preto sledujem exoticky znejúce vysielanie a jednotlivé programy.

Pamätám si na zvláštnu psychedelickú rozprávku s obrovskou bábkou, ktorá behá po uliciach pre mňa neznámeho mesta. Bábka má nadrozmernú hlavu na dlhočiznom krku, ktorý je zasadený do vejúcej plachty namiesto tela. Z plachty vytŕčajú živo gestikulujúce ruky. Dnes viem, že táto bábka sa volala Raťafák Plachta, čiže po poľsky Kinol Prześcieradło (v poľštine však lepšie znie Kinol Płachta). Dnes viem aj to, že táto prvá vzdialená televízna spomienka má pôvod v jednom z najobľúbenejších československých detských televíznych programov Slniečko na rukavičke. Vtedy som to nevedela. Sedela som s otvorenými ústami a sledovala zašumený obraz. Dedko mi vysvetľoval:

„To je československá televízia. Československo je cudzia krajina.“

„Aha.“

„Ale hneď vedľa nás,“ dodal. „Za Piwnicznou.“

Vtedy som sa dozvedela, že existuje začiatok a koniec. Že svet, ktorý poznám, nie je svetom jediným, samým pre seba. Že tam, kde sa končí Poľsko, sa začína niečo iné. Československo. Zahraničie.

„Sú podobní ako my, všetkému rozumieť, človek sa dohovorí,“ povedal dedko.

Aha, čiže sa nič netreba učiť.

Československo si v tom okamihu získalo moje sympatie. Odjakživa som bola bytosťou lenivou, neskutočne ma teda potešilo, že sa nemusím nič učiť, aby som rozumela. V tom čase ma desili vytrvalé pokusy otvoriť ešte stále neobsadené priestranstvá môjho mozgu smerom k cudzím jazykom. Úporne sa o to snažil najmä môj neoblomný otec, ktorý márne dúfal, že si tým otvorím okno do sveta, ktorý sa jemu nepodarilo dobyť.

„How do you do?“ zvykol sa opýtať znenazdajky, neočakávane, akoby nenútene.

„All right, I am fine,“ odpovedala som rezignovane.

Nikdy sme sa nedostali ďalej ako po tento dialóg. So slovenčinou to bolo inak. Priťahovala ma a zároveň mi ponúkala možnosť zahrať sa na malého detektíva: budem rozumieť, alebo nie? Znamená toto slovo to isté, alebo niečo úplne iné?

Druhá spomienka: nákupy. Najprv tie, ktoré vozil dedko z výletov do Bardejova: Lentilky, Kofola, Zlatý Bažant a Študentská pečať, ktorá v rebríčku vyhrávala dokonca aj pred bielou Milkou. Lentilky sa síce dali zohnať aj u nás, ale tie dovezené chutili akosi inak. Našou obľúbenou kratochvíľou bolo obhrýzanie chrumkavej farebnej polevy a odkladanie čokoládovej plnky na neskôr do misky na maškrty. Pre mňa a mojich kamošov a kamošky to bolo prvé prijímanie, naše sliny sa spájali bez akéhokoľvek zhnusenia, práve naopak – s akousi posvätnosťou. Tento jazyk zafarbený od Lentiliek bol prvou chuťou zahraničia.

Ďalšia spomienka: školský výlet do Krościenka. S farárom. Nie všetci majú pasy. Ešte nie sme v Európskej únii. Farár a s ním hŕstka šťastlivcov sa peši vyberú na Slovensko. Ja a ostatní nešťastníci zostávame pri bielo-červenej závore a dívame sa do diaľky, tam, kde sa začína nová krajina. Nový vzduch, nový svet, iný život. Stojíme tak blízko, ale môžeme sa len pozerať. Farár nám prinesie cukríky, ktoré kúpil na slovenskej strane, jahodové Alpenliebe. Rovnaké sa dajú kúpiť aj v Poľsku. Ale tieto sú iné. Chuť tých cukríkov si pamätám dodnes. Vráti sa mi zakaždým, keď prejdem cez hranicu v Piwnicznej.

V období dospievania moja náklonnosť k slovenskej strane prejde do útlmu. Dlhé roky myšlienkami ani nezavadím o krajinu, ktorá ma kedysi tak priťahovala. Navyše Kofola a Študentská pečať sa dajú kúpiť aj v krakovskom obchoďáku Jubilat. Podobne ako horalky, slovenské oblátky, ktoré akýsi schopný a ambiciózny marketér prekrstil na Góralki. V Poľsku si to dovoliť mohol. Tatry máme predsa spoločné a spoločných máme aj goralov, ktorých jazyk sa len nepatrne líši od toho na druhej strane. O čosi zložitejšia situácia bola v prípade Maďarska. Výrobca horaliek sa pokúsil presadiť aj v tejto časti Európy, ale uvážlivo pre ne zvolil neutrálny názov Moments.

O Slovákoch som vedela ešte to, že si chcú privlastniť nášho Jánošíka a našu bryndzu. Nevedela som však, že ciupaga, ktorú som mala v skrini s oblečením (bolo to v období mojej goralománie, ktoré sa prekrývalo s prvým ročníkom základnej školy), sa po slovensky volá valaška; o existencii Valachov som sa dozvedela až oveľa neskôr. Tatry sú Tatry. Tie máme spoločné. A aj keď si ľudia zo vzdialenejšieho zahraničia často mýlia Slovensko so Slovinskom, my, Poliaci, tento problém nemáme. Hoci je pravda, že sem-tam ešte povieme Československo. Spoločný štát s Čechmi sa z našej pamäti stále nevytratil.

Čo ešte vieme o Slovákoch? Že zaviedli euro a my nie. Že sú milí, otvorení, príjemní a pohostinní – ako ich jazyk. Že majú Nohavicu. Počkať, nie, toho majú predsa Česi! No veď práve. Zhruba toľko som vedela aj ja.

A potom, za študentských čias, sa začali cesty autostopom. Prvý dojem po prekročení hranice? Oddech, výdych. Po slovensky oddych znamená odpočinok, relax. Takže tak. Hlboký výdych. Krajina redne, rozkladá sa na svoju prvotnú, neporušenú podobu, akú v Poľsku nájdeš len ťažko, tam je dom natlačený pri dome a na každom kopčeku sa vŕšia domy, gazdovstvá a provizórne dvory. Je jedno, či hranicu prekročíš v Mníšku alebo v Barwinku, zakaždým sa dostaneš do čistej, neporušenej krajiny. Dediny sú menšie a zahustenejšie, akoby prenechávali priestor krajine. Ustupujú do tieňa, ako keby sa chceli ospravedlniť, že práve teraz nimi musíš prejsť a ony sa tak drzo rozťahujú. Kopčeky, les, pasúce sa ovce. Občas hrad, či skôr jeho pozostatky týčiace sa na pahorkoch a pripomínajúce, že kedysi malo toto územie strategický význam, že bolo miestom neustálych bojov, po ktorých dnes zostali len zrúcaniny a turecké priezviská obyvateľov miest a dedín.

Prvý prechod cez hranice. Krajina je idylická. Krajina hobitov, ďaleko od zlého sveta, nedokonalosti, špiny, plná harmónie. Ale zakrátko sa ako blesk z jasného neba vynoria zo zelených lesov vysoké bytovky uprostred maličkých dedín. Sú natoľko odlišné od okolitého prostredia, až má človek pocit, akoby ich stvorili obri, ktorí sa zahrali s farebnými kockami. Tie bytovky sú paneláky postavené z veľkých betónových platní. Do slovenskej krajinky vstupujú neodbytne, agresívne a deštruktívne. Takúto vec budeš hľadať v poľskej dedine márne. Malá dedinka a v nej sídlisko. No priťahovalo ma to. Ten stret, ktorý som doma nepoznala.

Inakosť, zdanlivo osvojená, známa, susedská, no cudzia. Ráno si v Jasle dávam kávu a potom vystrčím palec a o chvíľu sa dostávam na cesty, pri ktorých sa melóny predávajú ako u nás čučoriedky. Zahraničie.

Neskôr začnem študovať ukrajinistiku. Rozvíjam svoju náklonnosť k analýze slovanských jazykov, ktorá sa u mňa prebudila v detstve. Fascinuje ma, ako si každý vymyslel iný spôsob na opísanie sveta, kto si od koho čo požičal a kto našiel lepšie riešenie. Láka ma objavovanie systémov.

Slovenčina sa veľmi rýchlo stane predmetom môjho amatérskeho skúmania. Toľké objavy! Zatiaľ čo my hovoríme na oko, oni hovoria od oka, u nás diabeł mówi dobranoc a u nich líšky dávajú dobrú noc. Naša dávna wieczerza u nich ešte stále označuje večeru, naše śniadanie sú však už raňajky odvodené od príslušnej časti dňa. My berieme deti na barana a oni na koňa, veci nebývajú chujowe ako u nás, ale na piču. Vo všeobecnosti sa Slováci točia viac okolo píč, je tam viac babských akcentov. Aj jazyk majú materinský, a nie ojczysty ako my, je to ich materčina, materinčina, materinská reč. Pomaly sa vo mne rodila myšlienka, či by nebol lepší nápad skúsiť tú ich matkovizeň, ako skončiť kdesi v korporácii v mojej otčine. Medzičasom som s obľubou chodievala na pivo s kamošmi z Ukrajiny a Slovenska a vždy som kategoricky vyžadovala, aby sme nepoužívali angličtinu. A to aj preto, že moja angličtina nikdy nepresiahla úroveň stredne pokročilého používateľa, zato v slovanskom esperante som sa už cítila bezpečne. Moje nadšenie však nezdieľali všetci, všeobecne prijímaný názor, že nejako sa už len dohovoríme, sa totiž rýchlo rozplynul, keď sa debata zvrtla na vážnejšie témy ako objednávanie piva. Často som teda prehrávala, no ani zmierená s osudom som neprestávala načúvať a ako usilovná žiačka som si zapisovala všetky presnosti i nepresnosti. Sloboda – wolność, frajer – supergość alebo partner, identita – tożsamość. A pravdaže, aj klasika cezhraničného humoru, čiže šukanie – szukanie a droga – narkotyk. Slováci milujú, keď sa na nich poľskí turisti obracajú s prosbou o pomoc. „Szukam drogi“, čiže hľadám cestu, znie Slovákom ako „šukám drogy“. To už je, dá sa povedať, suchár cezhraničného humoru, ale ešte stále dokáže pobaviť.

Moja láska k ukrajinsko-poľsko-slovenskému „bermudskému trojuholníku“, meniaca sa pomaly až na mániu, nadobudla také rozmery, že som jedného dňa dostala pozvánku na konferenciu do Prešova. Dovtedy som cez Prešov iba prechádzala, keď som prekračovala hranicu v Barwinku a šinula si to ďalej cez Svidník a Sabinov do – ako sa mi vtedy zdalo – omnoho lákavejšieho cieľa, ktorým boli Košice. Moje prázdninové cesty na Slovensku sa do veľkej miery spájali s letnými láskami. Rovnako ako predtým, keď sa mi chalani zo susednej dediny zdali krajší ako tí naši, aj teraz som skonštatovala, že Slováci sú väčší fešáci ako Poliaci, takže som sa vrhla do terénneho výskumu. Výčitky svedomia som nemala žiadne, ani morálne dilemy, hoci babka mi vždy opakovala, že chalan má chodiť za babou, a nie baba za ním. Mne bolo všetko jedno. Okrem toho som cítila, že pokračujem v rodinnej tradícii, pretože mama ako mladá počas dovolenky v Bulharsku zažila citové vzplanutie k istému maďarskému chalanovi. Alebo to bol Bulhar v Maďarsku? V každom prípade bol pre mňa Prešov veľkou neznámou. Jediné, čo som si vybavovala, bola socha Ježiša Krista, trojmetrová, na poľské pomery neveľká. A tak trochu jánošíkovská.

Ukázalo sa, že návšteva konferencie v Prešove mala pre mňa rozhodujúci význam. A aj pre Teba, drahý čitateľ. Nebyť tej cesty, nepustila by som sa do písania tejto knihy a neodovzdávala ju do Tvojich rúk.

Ťažko povedať, čím si ma získalo mesto, ktorého úzke centrum tvorí jediná, Hlavná ulica. Kostol, pamätník sovietskej armády a čudesná socha koňa, ako som sa totiž neskôr dozvedela, Prešov sa preslávil chovom koní a Prešovčanov volajú koňare. Niečo ma na tom všetkom začalo lákať, ozval sa vo mne malý čert pokušiteľ – vedela som, že sa sem chcem vrátiť. A aj som tak urobila. S kamarátom sme sa rozhodli, že tu strávime víkend. Dúfali sme, že nocľah si už nejako zariadime, a spoľahli sme sa na lacné miesta na internátoch. Žiaľ, práve vtedy, keď sme si zaumienili navštíviť metropolu Šariša (dávnejšie jedného z najbohatších regiónov Uhorského kráľovstva a dnes periférie z hľadiska pomerne vzdialeného hlavného mesta), sa tam konali medzinárodné futbalové majstrovstvá juniorov, a preto boli všetky miesta na internátoch obsadené mladými nadšencami futbalu. Pani na vrátnici nám odporučila Hotel Šariš s nocľahmi za dostupnú cenu. Využili sme to. Šli sme do izby, trochu sme sa dali dokopy, osprchovali sa a vyrazili do mesta.

„To už ste skončili?“ začudovala sa recepčná, keď sme jej po necelej hodine odovzdávali kľúč.

Nielenže sme neskončili, my sme ani nezačali. Ba dokonca sme v hoteli plánovali naozaj stráviť celú noc.

Toto bol pre mňa prvý znak, že ma Prešov môže zaujať.

Druhý a posledný sa objavil neskoro v noci, keď môjho kamaráta zamestnávalo intenzívne prehlbovanie vzťahov s istou krásnou Slovenkou a ja som unudená tancovala sama na parkete a pokúšala sa adaptovať mne známe balkánske pesničky na hudbu, ktorá práve hrala. Po istej chvíli som sa unavená vybrala k baru so zámerom objednať si ďalšie pivo.

„Prepáč, nebolo to náhodou Goranine?“ vyzvedala čašníčka.

Čašníčka v Prešove, ktorá pozná tú istú pieseň ako ja?

Prespievali sme celú noc. Repertoár bol rôzny, hlavne rusínsky, lebo čašníčka, hoci sama Rusínka nebola, chodila do ukrajinského gymnázia (v Prešove to nie je nič zvláštne). Skončili sme o ôsmej ráno, už s trochu zachrípnutými hrdlami, mojou dodnes obľúbenou piesňou Javorom, javorom.

Už som to vedela. Vrátim sa.

Šokovaným pedagógom, šokovaným kamarátom a vlastne aj šokovanej barmanke som oznámila, že chcem ísť na štipko do Prešova. Napísala som tam diplomovú prácu o Rusínoch (pochádzam od Gorlíc, študovala som ukrajinistiku a zdalo sa mi, že by bol hriech nepustiť sa do tejto témy). Keď sa štipko skončilo a ja som sa musela vrátiť do Krakova, prepadol ma obrovský smútok. Cestovala som vlakom do Bardejova a ronila slzy. Dodnes ten lístok nosím v peňaženke. Ale napriek smútku som si bola istá návratom.

A naozaj sa tak stalo. Akurát som skončila na inej, celkom opačnej strane Slovenska. V Bratislave, ktorá sa stala mojím domovom.

Možno práve pre tú svoju vrodenú lenivosť žijem tu a nie niekde inde. Lebo Slovensko je inakosť, ale osvojená.

Koniec ukážky