Ukážka z elektronickej knihy

Predslov

Pred niekoľkými rokmi, keď som učil na Michiganskej univerzite, som sa vybral s jednou zo svojich tried do Detroitského múzea umenia. Keď sme končili prehliadku galérií starovekého Grécka a Ríma, pristúpil ku mne jeden zo študentov. Sprisahanecky sa naklonil dopredu a zašepkal: „Doktor Ryan – musím sa opýtať – prečo je toľko gréckych sôch nahých?“

V tejto knihe nájdete odpoveď na túto otázku a desiatky ďalších. Ak vás zaujíma, kedy začali Rimania nosiť nohavice, či Gréci verili svojim mýtom, aké boli najlepšie platené zamestnania v starovekom svete alebo ako sa chytali levy pre Koloseum, ste na správnom mieste. Záhady a mágia, gladiátori a vrahovia, dobré víno a bojové slony: v tejto knihe nájdete všetko.

Moje odpovede nie sú nič viac a nič menej ako stručné zhrnutie súčasného vedeckého výskumu, okorenené anekdotami zo starovekých prameňov1 a doplnené tými najkrajšími ilustráciami, aké sa vo verejnej doméne dajú nájsť. Nesnažia sa byť vyčerpávajúce – do niekoľkých svižných strán sa nedá zmestiť všetko – ale úprimne dúfam, že poslúžia ako inšpirácia k dôkladnejšiemu čítaniu.

Pre žiadnu z odpovedí v tejto knihe nepotrebujete viac ako základné znalosti o Grékoch a Rimanoch. Keďže však trochu kontextu neuškodí, v dodatku na konci knihy nájdete veľmi krátke dejiny klasického sveta. Ak by ste chceli začať s celkovým obrazom, odporúčam vám, aby ste si najprv prečítali tie. V opačnom prípade sa ponorte rovno do otázok a odpovedí.

1

Prečo Gréci a Rimania

nenosili nohavice?

Kráčate po rušnej ulici v Aténach v klasickom období. Je letné ráno – horúce, ale nie príliš horúce na vybavovanie záležitostí. Biele steny sa trbliecu v slnečnom svite. V prašnom vzduchu sa ozýva šum gréčtiny. Lákavá vôňa medových koláčov, naukladaných v neďalekom stánku, súperí s nezameniteľným zápachom mesta bez kanalizácie.

Väčšina peších naokolo sú muži, a väčšina z nich nie je tak úplne polonahá. Niektorí majú okolo trupu omotaný plášť. Zvyšok sa prechádza vo voľných tunikách po kolená. Tých niekoľko žien, ktoré zahliadneme, má na sebe dlhšie tuniky, na ramenách zopnuté dlhými ihlicami.2 Oblečenie chudobných, či už žien, alebo mužov, je špinavobielej farby nefarbenej vlny. Tí zámožnejší sú odetí do všemožných odtieňov žltej, zelenej a hnedej.1

Teraz sa prenesme na ulicu v ranom cisárskom Ríme. Hoci je takmer poludnie (alebo šiesta hodina, ako to nazývajú Rimania), ulica je stále tmavá, zatienená vysokými obytnými budovami po oboch stranách. Dlažba pod nohami je pokrytá špinavým, páchnucim blatom. Z dverí taverny na druhej strane ulice sa šíri dym a nesie vôňu pečeného cícera. V ušiach sa rozlieha viacjazyčná vrava a naokolo sa náhlia zaneprázdnení chodci, všetci oblečení úplne inak ako v Aténach.

Niekoľko mužov má na sebe tógy. Rozložená tóga je obrovská vlnená plocha, ktorá môže merať na dĺžku až šesť metrov. Ponorenie sa do tohto mora látky je taký komplikovaný proces, že aristokrati majú často otroka, ktorého hlavnou povinnosťou je nariasiť a obliecť ju. Keďže chôdza v tóge je rovným dielom umenie a utrpenie – ak sa človeku nepodarí udržať ľavú ruku v správnom uhle, znamená to smrť pre všetky dôsledne vytvorené záhyby –, väčšina mužov na našej ulici nechala svoje tógy doma a chodia v krátkych tunikách. Niektoré ženy sú zahalené do tradičného plášťa rímskej matróny. Zvyšok má na sebe dlhé tuniky po zem v pestrej škále farieb.

Grécke aj rímske odevy sa nosili voľne prevesené. Či už boli z ľanu, vlny, alebo bavlny,3 splývavé odevy boli vhodné pre stredomorské podnebie a pohodlne sa prispôsobovali zmenám spoločenskej situácie alebo počasia. V chlade a vlhku však zvykli byť značne nepohodlné. Niektoré, ako napríklad tóga, si pre správne nosenie vyžadovali neustálu pozornosť. Žiadne nemali vrecká.4

Zdalo by sa, že to bol svet ako stvorený pre nohavice. Napriek tomu, až na pár výnimiek – ako napríklad excentrický cisár Heliogabalus, ktorý sa honosil svojimi hodvábnymi nohavicami5 –, Gréci a Rimania považovali nohavice za barbarské. Aténčanom pripomínali Peržanov, ktorí napadli Grécko v ohromnom počte a vo vrecovitých nohaviciach. Rimania si ich spájali s potetovanými a pivom sa nadájajúcimi národmi severu, najmä s Germánmi.2

Nakoniec však Rimania podľahli. Začalo sa to medzi légiami. Tuniky po kolená, ktoré legionári nosili, určené do horúčav stredomorského leta, boli v severných zimách nepríjemne priedušné. Inšpirovaní barbarskými jazdcami začali vojaci slúžiaci v chladných podnebiach nosiť krátke vlnené alebo kožené nohavice. Niektorí čoskoro urobili ďalší logický krok a začali nosiť dlhé nohavice. Ich velitelia nasledovali: a cisár z 3. storočia šokoval slušnú verejnosť tým, že mal také nohavice (a blonďavú parochňu) na sebe, keď viedol svoje vojsko.3

V priebehu 4. storočia, keď sa vďaka vojakom v politike dostalo vojenské oblečenie do módy, začali aj bežní občania vymieňať svoje tuniky za nohavice. Do konca storočia sa táto prax tak rozšírila, že nosenie nohavíc v Ríme zakázali cisárskym ediktom. Každý muž, ktorého prichytili takto pohoršujúco oblečeného, mal byť zatknutý, zbavený majetku (a pravdepodobne aj nohavíc) a poslaný do večného vyhnanstva. Vec už však bola stratená. V priebehu niekoľkých desaťročí nosili senátori nohavice aj v prítomnosti cisára.4

Keď už máme za sebou zbežný pohľad na pokrok nohavíc, musíme si položiť závažnejšiu otázku: nosili Gréci a Rimania spodnú bielizeň?

Väčšina žien určite nosila proto-podprsenky, ktoré nazývame prsné pásy.6 Hoci existovali aj verzie vybavené ramienkami, zvyčajne to boli jednoduché pásy látky omotané okolo trupu. Keďže malé prsia sa považovali za atraktívne, ženy často používali pásy na sploštenie hrudníka.7 Ak môžeme veriť starovekým básnikom, slúžili aj ako provizórne vrecká na všetko možné, od milostných listov až po fľaštičky s jedom. O prsných pásoch sa dokonca tradovalo, že majú liečivé účinky: použitý pás omotaný okolo hlavy vraj zmierňoval bolesti hlavy.5

Grécki muži zrejme nemali pod tunikami nič okrem opálenia a sebavedomia. V rímskom svete nosilo niekoľko tradicionalistov pod tógami bedrové rúška a muži si mohli v kúpeľoch obliecť niečo ako plavky. Väčšina však upustila od spodnej bielizne a uprednostnila priedušné spodné tuniky z ľanu alebo hodvábu. Hoci boli tieto odevy pohodlné, cudnosti veľmi neprospievali. Neskoroantický autor rozpráva príbeh o návštevníkovi, ktorý sedel pri ohni oproti sv. Martinovi z Tours. Muž sa uvoľnil na stoličke, roztiahol nohy – a nechtiac poskytol svätcovi široký výhľad na svoje genitálie.6

Vo štvrtom storočí, keď bol svätý Martin tak nečakane vystavený pohľadu na cudzie pohlavie, sa už rímsky odev stával stredovekým. Predstavte si sami seba na ulici v neskoroantickom Konštantínopole. Kvôli atmosfére povedzme, že je svieže jesenné popoludnie, vo vzduchu vanie slabý vánok a kostolné zvony vyzváňajú v jemnom svetle. Okolo prechádza pompézny dvorný úradník v úzkej verzii tradičnej tógy. Menej významní muži sa prechádzajú v tunikách po kolená so širokými rukávmi a toľkými výšivkami, koľko si len môžu dovoliť. Tuniky žien sú dlhšie, ale rovnako vlajúce a vyfintené. Niekoľkí z najbohatších chodcov sa pýšia odevom z priliehavého hodvábu. Niekoľkí z tých najzbožnejších majú na rukách kresťanské tetovanie. A ste si celkom istí, že vôbec nikto nemá na sebe spodnú bielizeň.

2

Ako sa holili?

Hadrián bol jeden z najzáhadnejších rímskych cisárov. Bol vynikajúci básnik, architekt a flautista. Jeho obľúbená forma relaxácie však bola poľovačka na levy. Viedol akademické debaty s najväčšími učencami ríše. Rovnako dobre však vedel viesť legionárov na nútených ťaženiach. Bol veľkorysým priateľom a spravodlivým sudcom. Bol však aj arogantný, podozrievavý a – keď na to prišlo – aj vražedný. Najparadoxnejšie však bolo, že mal bradu. Po stáročia bol takmer každý významný Riman hladko oholený. Hadriánove líca boli hrdo a hojne zarastené po celú dobu jeho dvadsaťjedenročného panovania. Brada mohla byť znamením jeho fascinácie Grékmi, návratom do rímskej minulosti, alebo pokývnutím Diovi. Alebo možno, ako špekuloval jeden rímsky autor, sa cisár len snažil zakryť jazvy po akné.1

Nech už bol Hadriánov dôvod pre bradu akýkoľvek, bolo to viac než len osobná zvláštnosť. V klasickom svete sa brady brali veľmi vážne. Predovšetkým boli znakom mužnosti.8 Boli tiež spôsobom, ako ukázať svoje postavenie: byť hladko oholený bolo vizitkou džentlmena, strnisko či zarastená tvár značili chudobu. Stav brady bol aj vhodným emocionálnym ukazovateľom, pretože smútiaci (a tí, ktorí sa snažili získať sympatie na súde) si nechávali ochlpenie tváre neupravené. Brady napokon poukazovali aj na kultúru – barbarskú, rímsku alebo grécku.2

V klasickom období boli grécki muži takmer vždy bradatí. Hoci sa móda menila, najobľúbenejším štýlom bola plná brada s oholenou hornou perou.9 Oholenie dohladka sa považovalo za zženštilé – až do vlády Alexandra Veľkého. Medzi mnohými zvláštnosťami tohto veľkého dobyvateľa (od posadnutosti Iliadou až po presvedčenie, že bol doslova synom Dia) bolo aj trvanie na pravidelnom holení. Nevieme, či chcel Alexander zdôrazniť svoju mladosť, alebo len jednoducho trpel prekliatím nerovnomerného porastu na tvári. Vieme však, že jeho obrovská prestíž spôsobila, že tvár oholená dohladka sa dostala do módy.3

Po Alexandrovej smrti a napriek pichľavej legislatíve v niekoľkých mestách v oblasti ochrany brady sa v gréckom svete rýchlo rozšíril hladko oholený vzhľad. Nie všetci však prijali novú módu. Najmä intelektuáli sa naďalej hrdili svojimi bradami: jeden filozof tvrdil, že keby si musel vybrať medzi oholením a smrťou, radšej zahynie. Pretrvával pocit, že brada je jednoducho dôstojnejšia než oškrabaná tvár. V cisárskej ére našiel návštevník istého vzdialeného gréckeho mesta každého muža s tradičnou bradou, až na jediného nešťastníka, ktorý bol oholený – hovorilo sa, že chcel urobiť dojem na Rimanov.4

Rimania začínali rovnako zarastení ako Gréci. Ale v polovici 2. storočia pred n. l. sa rímska elita, pravdepodobne inšpirovaná aktuálnou gréckou módou, začala zbavovať svojich fúzov. Veľký generál Scipio Africanus, dobyvateľ Kartága, sa spomína ako prvý Riman, ktorý sa denne holil, a všetky slávne osobnosti neskorej republiky a raného cisárstva jeho príklad nasledovali. Iulius Caesar, ktorý bol značne márnivý, sa vždy na verejnosti objavoval s prehadzovačkou na hlave a dohladka oholenými lícami. Augustus si každé ráno vyhradil čas na to, aby ho oholili a ostrihali traja holiči, ktorí pracovali v tandeme. Ambiciózni muži v celej ríši nasledovali príklad aristokracie a vykázali brady na okraj úctyhodnosti.5

Potom sa na scéne objavil náš priateľ Hadrián. Tisíce sôch a milióny mincí hlásali jeho bradatý majestát; miestni určovatelia trendov klíčili v jeho stopách ako huby po daždi a po štyroch storočiach komplikovaného vzťahu Rimania znovu prijali svoje brady. Nasledujúcich dvesto rokov, až kým vývoj nezvrátil dohladka oholený Konštantín Veľký, sa štýloví Rimania pýšili bradami rôznej dĺžky a tvaru, zvyčajne podľa vzoru práve vládnuceho cisára. Niekedy bola brada v danom čase úhľadne zastrihnutá, ako tá Hadriánova...

Koniec ukážky