Zákonodarci

Elo Šándor

Obálka: Ester Pavlejová

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-074-2 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-075-9 (MOBI)

Úvodom.

Milý čitateľu, čitateľka!

Volil si, volili ste, vykonali ste svoju občiansku povinnosť. Volili ste podľa svojho svedomia a vedomia, podľa zjavného a skrytého záujmu. Volili ste tajne. To je veľký výdobytok politickej slobody. Čo sme starší, pamätáme sa, že na území našej rodnej zeme volilo sa všelijako, len nie tajne. Vtedy sme žili v porobe.

V demokratickej našej vlasti, v Československej republike, volíme strany a nie osoby; tak aspoň nám to tvrdí stranícka dogmatika. Podívaj sa, milý čitateľu, aj na rub tejto dogmy. Presvedč sa, ako sa zostavuje kandidátka do snemu. Podívaj sa do zákulisia, čo sa tam všetko premelie, kým sa zrodí kandidát. Neni to tak jednoduchá vec, akou by si si ju predstavoval podľa kľudných kandidátiek, ktoré sú ti doručené 8 dní pred voľbami. Všimni si, ako politickí príživníci oflinkujú demokraciu a omáľajú frázu o „vyšších záujmoch.“

V dielku tomto presvedčíš sa, ako sa rodia naši zákonodarci. Rovnako sa rodia vo všetkých politických stranách; odchýlky sú nepatrné. Tiež volebnú agitáciu tu máme. Bez tej niet volieb. Treba získavať ľahostajných voličov a voličky, ktorí nepatria nijakej politickej strane; takých je viac, ako organizovaných. Hlasovací materiál treba vymiesiť. Po voľbách sa oň už nik nestará. Tu je možné presvedčiť sa, ako znie vo skutočnosti „hlas ľudu, hlas to boží“, ako sa ozýva na politické prívety a ako hlasuje.

PÔVODCA

V Bratislave 1. júna 1935.

Strýc Kopún a Jano Rágala kandidujú do snemu.

Čitateľ vie, že strýc Kopún z Brezovej, hoci už dávno prekročivší vek zvaný „Abrahámov“, oženili sa po druhý raz. Vzali si vkladnú knižku so 400 tisícami Kč a k ním na prídavok babu „Amerikánku“, ktorá sveta videla, skúsila a je dosť chytrá, aby sa „vyznala v tlačenici“. Prosím taká tlačenica už je tu skutočne. Sotva sa rozbresklo, že budú voľby do zákonodarného zhromaždenia, do zeme a okresov, sotva sa v národe začali trocha čulejšie vetrať politické názory, začali sa mrviť aj strynka Kopúnech, ako uvidíme z ďalšieho.

„Oné, Juro – vravia toť raz – mvôhel bys sa už aj vykydnút a trochu poohliadnut v tej politike! Gšefty jakorieč stoja, kožky si aj zaúdit mvôžu brezovskí gabáari… Domu ti nigdo ništ nedonese…“

„Neondi, Kačko! Ja som už precaj starý do politiky. Šak máme z čoho vyžit. Peniaze si nezebereš na druhý svet. Keď sme sa natrápeli, mosíme si aj odpočinúť na staré kolená. Nech sa trápia mladí, kerí sú aj trochu hybnejší od nás…“

„Nenihiluj Juro! Aj sa ti čudujem. Pochodéls sveta kus a taký si jakýsik denglavý. Tot nebohý Poláček, daj mu Pánboh slávu večnú, dožili sa vyše osemdesiatky a do posledného dechu vypili si vinka u Tvarvôžkov. A ty už bys len za pec liezel. Hanbi sa! Vzala som si muža a neviem načo…“

„Tos si mala, Kačko, rozmyslet pred sobášom! – bránia sa strýco. Čo som, to som; jakého ma vidíš, takého ma píš! Bol som ja kedysi chasník, čo mu páru nebolo ani v štyroch okresoch; nemôžem sa takému rovnať v sedemdesiatke; čo si len namýšlaš! Do politiky som ja krátky už. Mosíme to prenechať mladším. Ved ani zubov nemám, ved šak mi ty mosiš požuvať kvorku, aj trochu tvrdšie maso. Už si ani poriadne vypit nemvôžem, jako som si kedysik. Tak čo sceš s politiku? Kde bych sa hrabál do politiky…“

„Tak, tak? A ty to necháš, há? Tot Palo Mozolák z myjavských kopaníc, od Mamrachúrvôv povedal, že bude ablegátom, že veru kandiduje a na prvém mieste. Taký miglanec a furt tu obšmŕda, obskuluje a chliame papulú, že bude ablegátom, či poslancom, jako to neskaj hovoria. Von mvôže byt a ty nyje? To hla, si necháš lúbit, há? To si muž, Brezovan, poctivý remeselník…?“

„Hm, poctivý jako poctivý, Kačko moja; poctivý jak sedemročný kohút. V našem remesle tej poctivosty moc neubližujeme – dôvodia strýko; kde sme nemvôhli, neohli sme; to vieš, alebo nevieš a preto mi tu nedžapli, ty sojka čo si!“

„Tak, ja som sojka? Ked som sojka, nech som, a ty si moriak! Ale von, ten Myjavec, ten svinkár, von sa rozumie bisnisu a ty nyje, čo aj si Brezovan. Von sa dá na politiku, ked nejdú gšefty, von sa pridá g niekerej tej strane, kerá sa rozumie gšeftom, von to niekam nedotiahne. A nezačudujem sa, ked z teho myjavského svinkára bude raz aj minister. A ty kam to dotiahneš, há? Leda do Štvemíka, alebo tot do Patakovej!“

„Ej ale ti brčká vysoko rostú, Kačko moja! Asnaj aj ty chceš byt pani ministrovú? Nezabúdaj, že „kdo sa povyšuje, bude ponížen“!“

„Ked by mvôhla byt ministrovú Myjafka, mvôžem nú byt aj ja! A ked bych aj nebola, budem aspoň ženú poslanca, kerý robí zákony. A ked bude šikovný, mvôže si sem-tam aj zarobiť. Takto o tebe už nigdo ništ nevie. Ked bys bol tým poslancom, vyvolia ta aj banky, alebo fabriky do direkcie. Urobely by z teba človeka naslovovzatého. Sedel bys všade len v prvých lavicách a robél bys verejnú mienku. Bola som v Amerike, viem jako to chodí ve svete šírém.“

„Ja ta poslúchnem, ked teda myslíš – vravia strýco. Keby sa žatým nedriapal ten Myjavec, Palo Mozolák, nepúščal bych sa do toho. Brezovan ešče nigdy neustúpil pred Myjafcom. Čo dokáže Myjavec, dokážeme aj my aj opolnoci, ej veru dokážeme otciprissámvelebnému, nazaretskému!“

„Ale oné Kačko, ked už sme v tom: To bych si mosél aj nové háby porídit, širiak kúpiť lebo tento už prevelice smrdí dubom a zolú a je prevelice zamastený. V takém by ma už nepusteli do Prahy, ani do parlamentu. Tu budú zas výdafky, s kerými sme nerátali!“

„Si ty Juro ale chumaj drevený! Nuž, či budú volit tvoj širiak a kepen, alebo teba, há? – ježia sa roztomilá polovička strýčková. Ach Bože mvôj prebože; mám to já len pecivála, mám! Kde som si len boževečný rozum dala, ked som sa s ním spriahla, ja stvora neščasná? Keby to bol druhý, už by bol dávno ministrom a toto, eh – škoda hovoriť. Mvôhla som byt pani poslancovú, pani ministrovú už dávno. Mvôhla som sa vozit na mašine v prvej klase a po mestách na automobíloch. A takto? Tu sa mosím obsmŕdat na Brezovej, z kerej uiž vymiera život a trápit sa s mužom, peciválom. Ach Bože, Bože, ale som sa dočkala polepšenia, ej veru dočkala!“

„Nevrndži stará a nestrkaj nos do politiky, kerej rozumieš jako hus pivu! Čo ty vieš, čo sa neská žiada na poslancovi a senátorovi!“

„Nále, nále, a čo bych nevedela?! Šak čítam noviny a merkujem, čo sa o kom píše. Poslanci robia zákony a keré oni urobeli, na ty im zas prikývajú senátori a vadia sa jak sa patrí v demokrácii. Tot hla to máš, abys vedél!“

„Očúvaj Kačo, ked mi ty dokážeš, že Jano Candrák, Juro Pyskatý, čo boli dosál poslanci za našu stranu, že ten šupsibrzlík a obšajsník Daniš Kulifaj, Martin Kamas, za stranu onakvú, Izidor Chlpáč a Ondrej Kocúr za stranu lakujúcu, čo boli dosál v tom parlamente poslancami, že by títo naozaj aj zákony vymýšlali‚ tak ti vrátim tú vkladnú knižku, čos mi dala pred našú svadbú. Vrátim ti ju hned teráž. Však vôni sa ledvaj vedeli podpísat, kdežeby ešče aj zákony robit?!“

„Ja hovorím, že si ozembuch, Jurko mvôj a nerozumieš sa tomu. Nevieš, jako to chodí v politike. Ja ta mosím poučit, lebo som do toho z gruntu nazrela. Bola som, šak vieš tot nedávno v Senici, v Trnave a podívala som sa aj do Bratislavy, abych videla toho nášho zahraničného ministra Beneša a rumunského Titulescu. V Amerike som slúžela s Rumunkami a mám ich rada esče odtamtél. Aj som ho videla, jako som ti hovorela, ale to sem nepatrí. Ono sa už gdekade hovorí, že budú volby a šetko sa na ne pripravuje, len ty nyje“

„Mvôhla bys prestat a nefrflať furt!“ – odvrknú strýko.

„Kde som?“

„Na Brezovej, ty dora!“

„Ty Kubo; šak viem, ale kde som prestala, ked mi skáčeš do reči a džapleš furt! Aha, už to mám; teda jakorieč pri volbách… Nuž tak. Dobre som merkovala, čo gdo hovorí, jako zmýšla z Republikú, čo sa hovorí o politických stranách. Gdo jako ráta, že zvíťazí. A tu som videla, jakože som sa dívala aj ušiami a pätami, že po Republike, ba aj po našiem Slovensku behá ukrutné množstvo kandidátov na ablegátstvo; na senátorov už menej. Ale každý sopliak si myslí, že je súci za poslanca. Tu som si akurátne pomyslela, že ked takí delenjakí miglanci si trúfajú, prečo bys si nemal trúfat ty na poslanca? Zuby ti dám urobiť báraj ze slonovej kosty, nemaj strachu a starostí. Hovorit vieš, lebo si celý svoj život kurenčiaril, kožky a vajcá predával po svete. A ked bys aj nechcel, alebo nevedel múdre hovoriť, budeš múdre mlčať. Von to už niegdo múdrejší za teba tam vykydne a ty len budeš prikyvovať, jako bys sa tomu rozumel. Tak to nebodaj robeli aj takí poslanci, jako boli dosal Candrák, Pyskatý, Kamas, Kulifaj, Chlpáč a ostatní. Brali platy a kývali… Jurko mvôj, to bys aj ty uhádél ešče! No nýje?“

„Uhádél, neuhádél, ale či ma zvolia he, o tom je reč?! Šak porcie mám poplatené, fiškáli mi dajú pokoj aj s exekútormi, s farárom sa už tak silno nevadím, rechtor sa mi vyhne; teda šak odtálto by nebolo viny, ani prekážky. Ale kunšt je dostať sa na kandidátku, Kačka moja!“

„Mosíš chytiť rozum do hrsty! Aj som si myslela, že boževečný od večnosti – dostane sa na kandidátku taký, kerý sa vie poriadne tlačiť. A lud je šelijaký, neni dicky dosť vybieravý. Zavedú ho a myslí si, že gdo hodne vrazí chlebárnú, je súci za poslanca a fabrikanta zákonov. Na múdre slová sa zriedka očúva. To som aj vycítyla už niekolko rázy. Svetu sa lúbi smelosť, odvaha; na rozum sa nehladí, lebo šak s hodnostú príde aj rozum. Len po volbách sa zbadá, že bol vyvolený chumaj, ale už je neskoro. Ked mu dokážeš, že je chumaj, nedostaneš ho z mandátu; sedí v nom jako ves pod chrastú až do skončenia mandátu, alebo života svojeho…“

„Kačo, si ty ale dora! – miernia strýko svoje trápidlo. V demokrácii je šetko možné. Poslancom a senátorom mvôže byt každý človek, občan tohoto štátu. Tak čo máš proti tomu, há? Zákon toto šetko pripúšča, či sa ti to lúbi, alebo nyje…“

„Veru sa ti čudujem, Jurko mvôj, ej veru čudujem, aj dyvím! Zákon neni zlý a demokracia je dobrá, ale ludie v nej sú zlí a sami si pletú na seba bič, ked si medzi sebú na takéto úrady nevybierajú tých najsúcejších ludí; šak je takých u nás dost. Jakí demokrati, taká demokrácia! Šetci v niej máme svoje poltegráfy. Keby sa ludia dívali na to, čo kerý ten poslanec vie, čo dokázál, či je na niečo súci, nevolili by kývalo v do snemu. Tu to máš, že si každý myslí, že je len von jediný, súci za poslanca…“

„Hlad Jurko, ked ti to už mám celkom ešplikovát: Moj rozum nestačí, abych sa hlásila za farára, za rechťora, za doktora, alebo sudcu a preto sa tam ani netlačím. Ale stačila by som na kurátora, kostolníka, hajtmana a prípadne šintra, alebo exekútora. Ani tam sa nepchám, lebo jednak z toho nevyzíza poriadnejší gšeft a potom, že mi stačí povedomie, že ze svojím „filipom“ bych aj taký úrad zastala statečne…“

„Kačko moja, a či v mestách už pijú na konto volieb? Už sa kortešuje? Všimla sis‘, jakosa kortešuje a za kerú stranu najviac? “

„Vidíš ho, stehlíka; kade mu rozum lozí?! Von by už pil! Ale neboj sa Jurko, ked ta vyvolia za poslanca, nehladím na nejakú tú tisícku. Šak detí nemáme; nech si voličia vypijú, šak bys mi to mosél vrátit z prvej výplaty poslaneckej. Ked by ta ale len do senátu vyvolili, vac jako 500 Kč nedostaneš!“

„Ja ta teda poslúchnem, Kačko moja – vravia strýčko. Ale neviem, neviem, či sa mi to podarí, či sa pretlačím v tlačenici, lebo že by aj naša samospasitelná strana nemala dosť kandidátov, neverím; behá ich u nás preš prisámbohu mnoho jak psov. A že by akurát len na mna čakali, tiež neverím. A čo, keby sa nepodarelo s poslancom, spokojila bys sa ze senátorom, čo?“

„Jurko, nevidíš od nosa dalej! – peklia sa strynká Kopúnech. Či nevidíš, že do senátu dávajú všetky strany starých pánvôv, kerých nemôžu dobre potrebovať, alebo nechcú ich potrebovať mezi poslancami? Odkedy máme republiku, ešče ani raz neurobeli senátora – ministrom. A ja chcem, abys bol časom ministrom, lebo ja viem z Ameriky ešče čo je to za honor a preto mosíš byt poslancom, šak nemosíš nikomu ukazovát rodný list. Dáš sa poriadne oholiť, ostrihať, hodíš sa do parády, jako ked si chodieval na vohlady ge mne a uvidíš, že to pôjde. Len sa neboj, jako sa neboja druhí!“

„Očuj Juda, či Kača, čo si! Ale ja bych neprežil ukrutečnú ostudu, keby ma nekandidovali v našej strane. G opozícii predsa nepôjdem ja, Juraj Kopún, z Brezovej, ked aj viem, že by ma prijala velice rada. Budeš ma mat na svedomí, ked sa nepodarí tvoj dábelský nápad. Ja nemám moc chuty do snemu, už som na to pristarým a tam sa žiada mladej sily. To len ty ma do toho ondieš, len ty hundreš, lebo chceš byt pani ministrovú…“

„Len ty Jurko, poslúchni múdrej rady tvojej manželky zákonitej a dobre sa ti povedie. Popluj ruky a veselo do toho!“

„Šak ja už nedbám; poručená Pánubohu – redikajú sa strýko. Mvôhla bys dat nejaký foršús na volebné výdavky!“

„Ked to mosí byt, tu máš sto korún, chod medi ludí a začínaj agitovát. Najprv len tak, jako by sa ani nechumelilo a potom už naostro jaksapatrí, abys to vyhrá!!“ – vravia strynká zrejme spukojená s prvým výsledkom svojej taktiky.

Strýco zhrabli šupáky a išli „medi ludí“, do krčmy, pripravovať si pôdu pre kandidáciu. Aj iní tak robia, mnohí a menovite ľudia bez zásluh, ktorým len pred voľbami zíde na um, že by mohli byť zákonodarcami. Má takých každá strana dosť. Nezáviďme jej ich. Všetci musia byť preosiati riečicou demokracie, a len málo z nich ostane na site.

Strýko Kopún na zvedoch.

Strýčenko náš vyštvaný svojou roztomilou polovičkou pobrali sa – kam inam – do krčmy. Nazízli do hostinca Tvarôžkéch, kde už zať starého gazduje, ten oný… jako sa ale volá. Veď sa mi to meno pletie na jazyku; no ten, čo má za ženu Zuzanku Tvarôžkéch. Eh, nech sa už volá jako chce, nejak mu už meno bude; najskôr Brdúšek! Však preto aj strýko vo dverách zavolali na neho:

„Ščefán! Neni ti Juro? Či čo si ale?!“

„Nýje strýko, mne je Martin,“ vraví hostinský.

„Ná, šak za to ništ, aj ked ti je Daniš jako materi; oné – není sú tu?“

„Gdo strýko, kého hladáte; azda sa tu nájde; šak pojte bližšie!“

„Oh nýje, ďakujem“ – protestujú strýc vo dverách stojací. „Je mi pilno, len čo som sa tu stavél, reku či sú tu tí viselci, tot Jano Čundrlík, Mišo Džavan z Jablonice, Matej Grbáč, Ščefán Harant a Daniš Drška. Velice ich potrebujem na slovíčko… Nevieš, kde sú?“

„Aj bych vedél, ale pojte dnu, lebo o takých veciach sa netrúbi na plnú hubu“ – vábi hostinský strýca Kopúna. Tento ale nelenili, lež prešuchli sa bleskurýchle do nálevne, kde im hostinský šepkal dôverne do ucha, že veru tu boli všetci a radili sa o voľbách, najviacej ale o kandidátke. Vraj už aj kohosi majú, kto sľúbil, že oné, že sa bude prevelice starať o Brezovú, o remesielko garbiarske, o vajciárov, kurenčiarov, vlniarov, glejárov, mydliarov a škopiarov. Boli tu, ale odešli kamsi; azda sa ešte aj vrátia…

„Tak teda dobrú noc, Jurko!“

„Martin strýko, Martin je mi,“ opravuje hostinský.

„Nuž báraj Juro, nech je Juro! Idem za nimi, viem kde sú, viselci. Už v nich nebude ništ dobrého; mosím zčerstva za nimi!“

Strýc sa vytašmú z hostinca a natierajú to rovno do druhého, „Na cirkevném“ sa volal predtým a dnes je to „Národný dom“, palác, do ktorého nemôže vkročiť hociaký jarmočiar v zamazaných čižmách. Spravidla tu sa každý cudzinec zastaví, prenocuje a preto stadiaľto sa odnášajú po dedine najnovšie chýry zo sveta, ako ich doniesli na Brezovú.

Zadným vchodom pretiahli sa strýko nepozorovane do hostinca. Prišli ani kuna a cieľavedome mrkali po sediacich občanoch, kde sú a či sú tu tí ich viselci, čo už do volieb balamutia národ. Sú nezamestnaní, voľby im dajú načas chleba a politika i kúsok slaninky k nemu, ba keď sa to poriadne a za pravý konec ulapí do hrsti, vystačí aj na koláčik.

Koniec ukážky