Prípady detektíva Hrona

Bielohorský

Bielohorský je pseudonymom spisovateľa, publicistu a vydavateľa Gustáva Adolfa Beža

Obálka: Avion - Miloš Dohnány – voľné dielo

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-062-9 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-063-6 (MOBI)

Vražda v dome bankárovom

1

Bolo pochmúrne, studené, jesenné ráno, keď vbehol osobný vlak na nádražie malého mestečka N.

Z vozňa tretej triedy vystúpili tri osoby a pomaly kráčali k východu nádražia. Bola to očividne veľmi chudobná rodinka. Muž bol vysokého, štíhleho vzrastu; hustá, tmavá brada černela sa na jeho bledej, ale pekne formovanej tvári, a jeho oči žiarili zvláštnou energiou.

Ako útle dieťa zdala sa vedľa neho jeho mladá žena, jej jemná bledá tvár niesla stopy horkého utrpenia, ktoré zrozumiteľne rozprávali o prestátej biede a starostiach. Za ruku viedla malé asi trojročné dievčatko, jeho milú krásu ani obnosené šaty, ani rozdrané topánočky znížiť nevedeli.

Keď vyšli na ulicu drsný vietor zavial proti nim, a trasúca sa žena pevnejšie obtočila si chatrný vlniak okolo seba.

Muž sa odrazu zastavil a meravo zahľadel sa na pred ním stojace domy.

„Od desiatich rokov som tu nebol!“ povedal žene. „A na môj pravdu, nikdy som nemyslel, že sem ešte niekedy prídem! Ó, ako nenávidím toto mesto, ako ho nenávidím!“

„Paľko,“ odpovedala ticho manželka, „nehnevaj sa na mesto, v ktorom si prežil pekné dni detstva; je to predsa len vždy tvoje rodné mesto, v ktorom žil a umrel tvoj otec!“

Trpko sa zasmial.

„Môj otec," zvolal, „vari nemyslíš, že môžem meno svojho otca so synovskou úctou vypovedať? On, ktorý zomrel, bez toho aby na mňa myslel, ktorý ma vyhnal, vydedil?“

„Vyhnal?“ pýtala sa žena, „veď ťa nevyhnal! O tom si mi nikdy nič nehovoril!“

„Je čas, aby si sa to konečne dozvedela!“ povedal, idúc pomaly ďalej, „o najhoršom som doposiaľ náročky nič nehovoril.“

Ona zbledla ani vosk a pýtala sa:

„A prečo?“

Sklonil sa k nej a pozrel jej vrúcne do očí.

„Moja nekonečná láska k tebe zavrela mi ústa, nechcel som ti spôsobiť bolesť a preto som mlčal!“

Ona sa pod jeho teplým pohľadom vzmužila.

„Rozprávaj!" prosila, „som pripravená na všetko, i na najhoršie!“

„Vieš," začal, „že môj otec chcel, aby som bol aktívnym dôstojníkom, k čomu som ale nijako nemal vôle a chuti. Keď moja dobrá matka zomrela, bolo mi 21 rokov a po nej zdedil som malé dedičstvo. Keďže som sa chcel stať elekrotechnikom, zapodieval som sa doma elektrickými pokusmi a nazdal som sa, že som objavil nový zákon elektrický, ktorý ponesie moje meno celým svetom.

Tu som spoznal teba! Ako som ťa miloval, á ešte vždy milujem, vieš! Tebe bolo vtedy osemnásť rokov a bola si chudobné, poriadne dievča. Musela si byť mojou, to som si zaumienil. Nuž som šiel k svojmu otcovi a otvorene som mu povedal, že dôstojníkom byť nechcem, ale že sa chcem stať elektrotechnikom. Rozprával som mu o svojej láske k tebe a prisahal som mu, že radšej zomriem, než by som ťa mal opustiť. Nezatajil som mu ani svoj vynález a vyslovil som nádej, že v svojom povolaní môžem sa stať bohatým človekom.

Rozprával som dlho a oduševnene, ale na scénu, ktorá potom nasledovala nezabudnem do smrti.

Otec zúril od zlosti, klial a nadával a urážal! Nemôžem ti opakovať, čo všetko povedal, bolo to hrozné! Ale ja stál som pred ním pevne odhodlaný, neustúpil som. Tu začal urážať teba, povláčil tvoju česť, pritom ťa vôbec ani nepoznal!

Vzkypela vo mne krv, divý hnev ma uchvátil proti bezcitnému otcovi. Zastal som sa ťa podráždenými slovami, ba vyhodil som mu na oči, že má mlčať, lebo celý svoj život žil len z úžery, a že na jeho bohatstve sú slzy tých nešťastníkov, ktorých on priviedol na vnivoč.

To povedal syn svojmu otcovi! Môj brat Viktor, s ktorým som sa nikdy dobre neznášal, stál pri ňom. Výstup sa skončil tým, že mňa otec preklial a vyhnal. Vzal som si svoju čiastku po matke a šiel do sveta. Onedlho vypukla svetová vojna, z ktorej som sa šťastlivo vrátil a potom som si ťa vzal a začal pracovať v svojom elektrotechnickom odbore.“

„Bohužiaľ bez úspechu,“ odvetila manželka, „do svojho vynálezu si dal všetky groše a my sme sa stali žobrákmi!“

„Prerátal som sa,“ vypravil trpko zo seba.

Veľké slzy perlili sa na tvári útlocitnej ženy, keď povedala: „A ty si mi vtedy hovoril, že ti tvoj otec dal peniaze, že sa na teba len preto hnevá, že si sa nechcel stať dôstojníkom. A túto krivdu niesol si sám celých desať rokov!“

„Nechcel som ťa rozčuľovať,“ odpovedal. „Keď pred piatimi rokmi otec zomrel, nazdal som sa, že mi otec niečo poručil, lebo vo vojne som sa medzitým stal dôstojníkom, hoci nie aktívnym, ale márna moja nádej! Brat Viktor zdedil celé bohatstvo, a je práve tak nezmieriteľný ako otec. Má tvrdú, zlú povahu, a mňa zvlášť odjakživa nemal rád. Rozumieš teraz, čo si žiadala, keď si chcela, aby som šiel k nemu ho prosiť o podporu?“

Prikývala smutne a odpovedala: „Tak je. Považovala som to od teba vždy za tvrdohlavosť. Teraz ale nahliadnem, že ti je ozaj ťažko.“

„A ja tam nejdem!“ zvolal zrazu, opätovne zastanúc. „Nemôžem ísť k nemu, ktorý mňa tak nenávidí, aby som sa pred ním tak pokoril. Nie – radšej zomrime, nemôžem – nie som v stave!“

V tomto okamihu zdvihlo dievčatko hlávku, v jej veľkých modrých očiach iskrili sa slzy, a plačlivým hlasom prosilo: „Mamička – mám taký hlad!“

Muž sa bolesťou striasol a manželka sa mlčky, srdcervúcim pohľadom naňho pozrela.

V jeho tvári zračilo sa silné pohnutie, päsťou zotrel si slzu na oku, potom siahol do vačku a podal dieťaťu kus suchého chleba, do ktorého sa maličká srdečne zahryzla.

„To je posledný!“ povedal zachrípnutým hlasom k svojej manželke.

„Nuž či máme zomrieť?“ pýtala sa. „Chceš tento mladý život, naše najsvätejšie, najdrahšie imanie zničiť? Či nemôžeš pre svoje dieťa a pre svoju ženu priniesť obeť a zniesť sebaväčšie pokorenie?“

On neodpovedal.

„Pri tom ešte máš brata,“ pokračovala, „pre ktorého je samozrejmou ľudskou povinnosťou, aby ti pomohol.“

„Ľudskou povinnosťou! Hľa, Marienka, ľudské povinnosti sú len pre tých, čo majú srdce!“ odvetil tvrdo. „Viktor by sa mi iba vysmial, keby som mu s takými slovami prišiel.“

„Možno, že sa jeho povaha rokmi zmenila," pokračovala, „možno že nahliadol, aké bezprávie sa ti stalo.“

„Márne, dúfaš!“ odpovedal zádumčivo.

Prišli k mostu, ktorý viedol ponad dravou riečkou, a Maria predstúpila pred svojho manžela.

Ukázala dolu na bystro bežiace vlny a povedala vážne: „Zomrieť alebo žiť?“

On neodpovedal, zasmušile hľadel dolu.

V tom vykuklo zlaté slnko spoza čierneho mračna, dievčatko radostne spľaslo rukami: „Pozri, apo, pozri! Slniečko vychádza, bude zase pekne!“

„SIniečko vychádza,“ opakoval otec a hlboko vzdychnúc strhol dieťa na svoje prsia.

Vtisol bozk na jej ružové pery a položil ju do ženinho náručia.

„Vezmi Vieročku, a čakaj tu!“ povedal odhodlane, „tu naproti je bratov dom, navštívim ho. Nech mi Bôh pomáha!“

A rýchlym krokom išiel k domu svojho brata.

2

Bankár Viktor Čerňák sedel vo svojej luxusne zariadenej pracovni pri písacom stolíku majúc ruky zopäté na bruchu a držiac medzi zubami tlstú havanu.

Pred ním stál jeho synovec Dežo Györfy, syn jeho staršej sestry, ktorá sa bola vydala za Maďara, ale asi pred štyrmi rokmi zomrela i so svojím mužom na španielku. Vtedy bankár vzal k sebe devätnásťročného Deža, obstaral mu miesto v svojej banke a mal ho ako svojho syna.

Pritom ale Viktora Čerňáka nijako neviedli rodinné city, nie, on sa chcel iba pýšiť, že toľko vykonal pre chudobného syna svojej sestry. Pokračoval v úžerníckych obchodoch svojho otca; vedel, že kolovali mestom chýry o jeho neochote a neláske voči svojim spolublížnym, a dúfal, že takýmto činom, keď príjme Deža k sebe, vyvráti všetky povesti o sebe.

To sa mu ale nepodarilo, lebo Dežo svojím nafúkaným chovaním stal sa v meste čoskoro neobľúbeným. Chodil vždy elegantne oblečený, dobrý dojem ale hneď zmizol, akonáhle človek videl jeho žltú, dravčiu tvár, z ktorej žiarilo dvojo čiernych, nedôverčivých očí.

Dežo priatelil sa s niektorými podobnými mladými ľuďmi, synmi to bohatých mešťanov, s ktorými často lumpoval, ako to žiaľbohu často býva u našich bohatších synkov, ktorí márnotratne rozhadzujú, čo otcovia ťažko nadobudli, miesto aby obrátili peniaz na kultúrnejšie a prospešnejšie ciele.

„Strýčko,“ povedal práve k Čerňákovi, „musím mať týchto desaťtisíc korún, všetko od toho záleží.“

Tlstým, červeným obličajom bankára preletel chladný úsmev.

„Čo ma po tom?!“ odvetil. „Vieš, že ti dávam peňazí dosť, a len nedávno zaplatil som za teba tritisíc korún, čo si v kartách prehral – vtedy som ťa ale upozornil, že viac razy ti také dlhy platiť nebudem. A odplatou za to prichádzaš teraz s novým desaťtisícovým dlhom, tentokrát ale nebude z toho nič! Ani haliera ti viac nedám! Mal si nehrať!“

Dežove ruky triasli sa rozčúlením, v hneve vyhŕklo z neho: „Strýčko, ty vieš: dlh z hry je čestný dlh! Musím opatriť peniaze najneskôr do zajtra rána, ináč som nečestný!“

„Nečestný – haha, to je dobré!“ smial sa Čerňák, „tí mladí páni aspoň nebudú tak za tebou behať, nebudú si ťa tak všímať a tým nič nestratíš!“

„Oni budú mnou opovrhovať!“ kričal Dežo, „a to by som nezniesol!“

„Ale čo,“ odpovedal Čerňák, „nuž ich nechaj! Ostatne už si mi tú istú komédiu nedávno zahral. Viac razy ti nesadnem na lep.“

„Ale veď pováž,“ prosil Dežo, „celé mesto sa to dozvie a bude o tom rozprávať, a tvoje meno tiež sa pri tom nebude veľmi chýrne spomínať.“

„Vie sa veľmi dobre v meste, ako si doposiaľ moje peniaze rozhadzoval a nikto sa nebude čudovať, že mi konečne došla trpezlivosť.“

„Ale strýčko, – ty mi ich musíš dať!“ zvolal Dežo vzdorovito. „Musím ich mať, lebo ináč …“

„Musím?!“ pýtal sa Čerňák uštipačne, „pozri že ho! A kto ma prinúti? Azda ty? Nie, nie, ani halier nedostaneš!“

„Je to tvoje posledné slovo?“ ostro spýtal sa Dežo.

„Posledné!“ potvrdil Čerňák.

„Nuž maj si aj zodpovednosť za to, čo sa stane!“ zvolal synovec.

„No, vari sa len nechceš zastreliť?“ smial sa bankár.

„A keby som to urobil?!“ vyrazil zo seba mladý človek.

Čerňák sa len zasmial.

„Skorej uverím, že slon na povraze tancoval!“ povedal po chvíli bankár. „Ty a zastreliť sa? Nie, môj milý, človek tvojho charakteru to nikdy neurobí.“

Nepriateľsky pozeral synovec na svojho bohatého strýčka; výraz nenávisti sedel mu na tvári a on kŕčovito zatínal päste.

V tomto okamihu vkročil sluha do izby a hlásil Viktorovho brata, Pavla Čerňáka.

„Môj brat?!“ náruživo zvolal bankár, „ten lump zase prichádza? – Pustite ho dnu, nech vidim, čo vlastne chce.“

Pohodlne sa rozvalil do hlbokej stoličky a zopäl oprsteňované ruky na bruchu.

„Ostaň tu!“ povedal Dežovi, ktorý sa chcel vzdialiť, „môžeš počúvať, čo to bude.“

Pavel vstúpil.

S uzmierujúcim úsmevom pristúpil k Viktorovi a podával mu ruku, ktorú si tento ale nevšímal.

„Dobrý deň, Viktor!“ povedal pri tom srdečne.

Bankár ale ako by ani nebol počul.

„Čo chceš?“ spýtal sa prísne.

Pavel zmenil farbu, podobné privítanie síce očakával, ale predsa sa ho tvrdo dotklo. Nevedel chytro nájsť odpovedi – „No?“ pokračoval výsmešne Viktor. „Vyzeráš mimoriadne elegantne. Z vynálezcu sa teda nestal žiadny milionár? Ako lump vyhľadáva svojho brata!“

Pavel sa striasol, ale sa opanoval.

„Nebuď tak bezohľadný!“ povedal ticho. „Natrpel som sa dosť! Sklamal som sa vo svojom vynáleze a utratil som na ňom všetky peniaze. K tomu prišla i dlhšia choroba a priviedla ma do najväčšej biedy.“

Koniec ukážky