Text Copyright © 2021 by Working Partners Limited

Illustrations Copyright © 2021 by HarperCollinsPublishers

Translation © Katarína Karovičová 2022

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2022

ISBN 978-80-556-5360-0

www.slovart.sk

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2022

Venujem Shelley so spomienkou na naše dobrodružstvá v dažďovom pralese.

Osobitne ďakujem Erin Falligantovej.

1. KAPITOLA

NOVÉ DOBRODRUŽSTVO

„Pozor! Vodopád!“ zvolal Max.

Keď prúd potoka strhol loďku so sebou, zadržal dych. Malé drevené plavidlo zostalo na chvíľku visieť napoly vo vode, napoly vo vzduchu, potom sa prevážilo a zrútilo sa nadol.

„Paráda!“ vykríkla Sofia. „To bola zatiaľ naša najlepšia plavba!“ Naklonila sa nad potok a zdvihla loďku z kôpky lístia a vetvičiek.

Vzápätí jej po zátylku stiekli na chrbát studené dažďové kvapky a zapišťala.

„Dážď nie a nie prestať!“ Preletela zrakom po prístavisku a zahľadela sa na piesočnú pláž – akoby na nej ležala hustá sivá hmla. Vo Hviezdnej zátoke trávila s rodičmi letné prázdniny a toto bol ich prvý deň bez slnka.

Max sa rozosmial.

„Starý otec predpovedal, že bude pršať, lebo keď sme ráno vyplávali, okolo slnka bol žiarivý prstenec.“ Maxov starý otec ako bývalý rybár rozumel počasiu, moru aj člnom. Dokonca im pomohol vystrúhať z dreva loďku na hranie.

Bola s ňou zábava, ale Maxovi neschádzala z mysle skutočná loď, na ktorej sa so Sofiou plavili. Zablúdil pohľadom na mangrovníkový lesík za nimi.

„Myslíš na to isté ako ja?“ spýtala sa Sofia.

„Na Veternicu?“ zašepkal Max, akoby ich mohol niekto počuť.

„Presne tak.“

Len pred niekoľkými dňami sa stará plachetnica, ktorú objavili medzi mangrovníkmi, ako šibnutím čarovného prútika premenila na novučičké plavidlo a vydala sa s nimi na úžasný výlet na Havaj.

„Naozaj sme preplávali oceán?“ spýtal sa Max. Celé mu to pripadalo ako sen.

„Jasnačka,“ zasmiala sa Sofia. „Dúfala som, že si to jedného dňa zopakujeme.“ Včera sa na loď vrátili a pokúšali sa rozkrútiť rozvŕzgané drevené kormidlo, ale ani sa nepohlo.

„Nikdy nevieš,“ vyhlásil Max. „Asi musíme počkať a potom sa uvidí.“

„Čakanie mi nikdy nešlo,“ vzdychla Sofia a podávala Maxovi drevenú loďku.

Vystrel k nej ruku, no vtom čosi pristálo na skale vedľa neho.

Kré! Kré! Čajka pokývala bielou hlavou a pozrela na Maxa.

Koniec ukážky