Dámy zločinu

Výber klasických detektívok

Preklad:

Christabelin krištáľ, Čajový lístok - Mária Blahová,

Žena vo veľkom klobúku, Nehmatateľná stopa, Zásnuby sira Penna Carylla – Igor Čonka

Obálka: Félix Vallotton, Intérieur avec femme en rouge de dos (voľné dielo)

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-050-6 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-051-3 (MOBI)

Emma Orczy

Barónka Emma Magdalena Rosalia Maria Josefa Barbara Orczy, alebo pre blízkych Emmuska Orczy pochádzala z maďarskej šľachtickej rodiny. Keď sa v roku 1868 presťahovala do Anglicka, očakávalo sa, že bude študovať hudbu, ale po niekoľkých rokoch štúdium prerušila. Ako prvá do literatúry priniesla prototyp hrdinu s dvojitou identitou. V knihe The Scarlet Pimpernel, ktorá sa odohráva počas francúzskej revolúcie, záhadný hrdina zachraňuje šľachticov, ktorých čaká gilotína. Jeho záhadnú identitu pozná málokto, ale o jeho metódach sa každodenne presviedča revolučný tribunál. Kniha mala v Anglicku fenomenálny úspech a prenikla do kultúrneho povedomia v celej Británii. Ďalším jej prínosom boli príbehy “starca v kúte”, kde záhadný muž rieši prípady bez toho, aby opustil svoje obľúbené miesto v čajovni. Výnimočnou sa stala aj jedna z prvých spolupracovníčok polície - Lady Molly zo Scotland Yardu.

Emma Orczy

Žena vo veľkom klobúku

I.

Lady Molly bola presvedčená, že ak by nás v to popoludnie ruka osudu priviedla do čajovne Mathis na Regent Street, pán Culledon by ešte žil. Namiesto toho sme sa ocitli v Lyons. Moja drahá lady si je absolútne istá - a nemusím dodávať, že jej presvedčenie zdieľam, že by dokázala predvídať vrahove úmysly, a tak by zabránila jednému z najkrutejších a najbezcitnejších zločinov, aké boli spáchané v srdci Londýna. Boli sme spolu na matiné "Trilby" a pili sme čaj u Lyons, čo je presne oproti viedenskej kaviarni Mathis na Regent Street. Z miesta, kde sme sedeli, sme mali výhľad na ulicu a kaviareň, ktorá bola počas poslednej hodiny veľmi preplnená. Zdržali sme sa pri našom zapekanom muffine do šiestej, keď našu pozornosť upútal nezvyčajný rozruch, ktorý zavládol vonku aj v skvele osvetlenom podniku na druhej strane ulice. Videli sme dvoch mužov, ktorí vybehli z dverí a po minúte či dvoch sa vrátili v spoločnosti policajta. Iste viete, čo je v Londýne nevyhnutným dôsledkom takéhoto diania. V priebehu troch minút sa pred domom Mathis zhromaždil dav. Zhromaždili sa tam ešte dvaja alebo traja strážnici, ktorí mali isté problémy udržať vchod bez dotieravcov.

Ale moja drahá lady, zanietená ako poľovnícky pes, rýchlo zaplatila účet a bez toho, aby počkala, či ju budem nasledovať, rýchlo prešla cez ulicu a v nasledujúcom okamihu sa jej pôvabná postava stratila v dave. Vydala som sa za ňou, hnaná zvedavosťou, a vzápätí som ju zazrela v dôvernom rozhovore s jedným z našich mužov. Vždy som si myslela, že lady Molly musí mať oči aj vzadu, inak by nevedela, že teraz stojím za ňou. Každopádne mi pokynula a spoločne sme vošli do Mathis, čo vyvolalo údiv a hnev menej šťastného davu.

Zvyčajne veselé miestečko bolo totiž naozaj smutné. V jednom z kútov sa zhŕkli čašníčky v jemných čiapkach a zásterách a netrpezlivo si čosi šuškali, pričom vrhali kradmé pohľady na malú skupinku zhromaždenú pred jedným z pekných výklenkov, ktoré, ako viete, lemujú steny okolo celej veľkej čajovne Mathis.Dvaja z našich mužov sa venovali písaniu poznámok, kým jedna uplakaná plavovlasá čašníčka im hovorila čosi zmätené a úplne zbytočné. Pochopila som, že už poslali po vrchného inšpektora Saundersa; policajti, ktorí boli konfrontovaní s touto mimoriadnou tragédiou, znepokojene pozerali smerom k hlavnému vchodu a zároveň kládli mladej čašníčke obvyklé otázky. V samotnom výklenku, vyvýšenom od podlahy miestnosti niekoľkými schodíkmi pokrytými kobercom, sedel na stoličke zhrbený pôvodca všetkého toho zmätku, všetkého toho nepokoja a všetkých tých sĺz, s rukami položenými priamo na stole s mramorovou doskou, kde ešte stále ležali rozhádzané bežné predmety popoludňajšieho čaju. Vrchná časť tela, bezvládna, ochabnutá, neohybná, napoly opretá o stenu, napoly padajúca na vystreté ruky, celkom jasne vypovedala svoj zvláštny príbeh smrti. Než sme sa s mojou drahou lady stihli na čokoľvek spýtať, dorazil taxíkom Saunders. Sprevádzal ho lekár, doktor Townson, ktorý sa okamžite venoval mŕtvemu mužovi, zatiaľ čo Saunders rýchlo zašiel k lady Molly.

„Veliteľ navrhol poslať po vás,“ povedal rýchlo, „keď som odchádzal, práve vám telefonoval. V tomto prípade figuruje žena a budeme sa na vás veľmi spoliehať.“

„Čo sa stalo?“ spýtala sa moja drahá lady, ktorej jemné oči žiarili vzrušením už pri náznaku úlohy.

„Mám len zopár útržkovitých údajov,“ odpovedal Saunders, „hlavným svedkom je tamto plavovlasé dievča. Zistíme od nej, čo sa dá. Doktor Townson nám poskytne viac informácií o príčine smrti.“

Lekár, ktorý kľačal pri mŕtvom, vstal a obrátil sa k Saundersovi.

„Podľa mňa je prípad dosť jednoduchý,“ povedal. „Toho muža zabila obrovská dávka morfia, ktorú mu bezpochyby podali v tejto šálke čokolády,“ dodal a ukázal na šálku, v ktorej zostali studené usadeniny hustého nápoja.

„Kedy sa to stalo?“ spýtal sa Saunders a obrátil sa na čašníčku.

„Ťažko povedať,“ odpovedala a hovorila so zjavnou nervozitou. „Ten džentlmen prišiel do kaviarne spolu s nejakou dámou oveľa skôr, niekedy okolo štvrtej. Vybrali sa rovno do tohto výklenku. Podnik sa práve začínal zapĺňať a začala hrať hudba.“

„Kde je tá dáma teraz?“

„Odišla krátko potom, ako prišla. Objednala si čaj a pohár čokolády pre pána, ďalej muffiny a koláčiky. Asi po piatich minútach, keď som išla okolo ich stola, som počula, ako mu hovorí: „Bohužiaľ, musím už ísť, lebo Jay's zatvoria, ale vrátim sa o necelú polhodinu. Počkáš na mňa, však?“

„Zdalo sa vám, že ten pán bol v poriadku?“

„Ach, áno,“ povedala čašníčka. „Začal piť čokoládu a len sa pozdravil, keď si zobrala rukavice, štólu a vyšla von.“

„Odvtedy sa už nevrátila?“

„Nie.“

„Kedy ste si prvýkrát všimli, že s týmto pánom nie je niečo v poriadku?“ spýtala sa lady Molly.

„Nuž,“ povedalo dievča s istým zaváhaním, „raz alebo dvakrát som sa naňho pozrela, keď som išla okolo, lebo sa mi zdalo, akoby odpadol, alebo zamdlel. Myslela som si, že zaspal, a hovorila som o ňom manažérke, ale tá usúdila, že by som ho mala na chvíľu nechať na pokoji. Potom sme mali veľa práce a ja som mu už nevenovala pozornosť, až do šiestej, keď väčšina zákazníkov popoludňajšieho čaju odišla a my sme začali pripravovať stoly na večeru. Vtedy som si pomyslela, že s tým mužom určite nie je niečo v poriadku. Zavolala som manažérku a zavolali sme políciu.“

„A čo tá dáma, ktorá s ním bola na začiatku, ako vyzerala? Spoznali by ste ju ešte raz?“ spýtal sa Saunders.

„Neviem,“ odpovedalo dievča, „viete, popoludní sa musím venovať toľkým ľuďom, že si nemôžem všímať každého z nich. Mala jeden z tých obrovských hríbovitých klobúkov; nik jej nevidel do tváre, možno ste videli bradu, aj to iba vtedy, ak by sa niekto pozeral priamo pod klobúk.“

„Spoznali by ste ten klobúk?“ spýtala sa lady Molly.

„Áno - myslím, že áno,“ povedala čašníčka. „Bol z čierneho zamatu a mal veľa peria. Bol obrovský,“ dodala s nádychom obdivu a túžby po tejto monumentálnej pokrývke hlavy.

Počas rozprávania dievčaťa jeden zo strážnikov prehľadal vrecká mŕtveho. Okrem iného našiel niekoľko listov adresovaných Markovi Culledonovi. Niektoré s adresou na Lombard Street, iné na Fitzjohn's Avenue v Hampsteade. Iniciály M. C., ktoré sa nachádzali na klobúku aj na striebornej obrube puzdra na listy, ktoré patrilo nešťastnému džentlmenovi, nepochybne dokazovali jeho totožnosť.

Dom na Fitzjohn's Avenue akosi nenasvedčuje, že by išlo o byt slobodného mládenca. Kým Saunders a ostatní muži prehľadávali veci zosnulého, lady Molly už uvažovala o jeho rodine - o deťoch, možno o manželke, matke, ktovie?

Aká strašná správa pre nič netušiacu, šťastnú rodinu, ktorá možno ešte aj teraz očakáva návrat otca, manžela alebo syna práve vo chvíli, keď leží zavraždený na verejnom mieste, ktorý sa stal obeťou nejakého ohavného sprisahania, alebo ženskej pomsty!

Ako hovoria naši milí priatelia v Paríži, za všetkým hľadaj ženu, v tomto prípade to bola žena, ktorá si nasadila obrovský klobúk z očividného dôvodu, aby ju nik neodhalil. Bude preto treba zistiť, kto bol v to popoludnie spoločníkom nešťastnej obete. Všetky tieto skutočnosti treba predniesť čakajúcej manželke alebo znepokojenej matke!

Ako už nepochybne tušíte, lady Molly sa rozhodla, že to urobí sama. Spolu sme sa vybrali do Lorbury House na Fitzjohn's Avenue. Spýtali sme sa sluhu, ktorý nám otvoril dvere, či je jeho pani doma, a ten nám povedal, že lady Irene Culledon je v salóne.

Nie je to môj príbeh plný emócií, takže sa nebudem zaoberať týmto rozhovorom, ktorý patril k najbolestivejším momentom, na ktoré si spomínam.

Lady Irene bola mladá, povedala by som, že nemala ani dvadsaťpäť rokov, drobná dáma krehkej postavy, s tichým dôstojným správaním, ktoré bolo veľmi pôsobivé. Ako iste viete, bola Írka, dcéra grófa z Athyvillu, a zdá sa, že sa vydala za pána Marka Culledona napriek silnému odporu svojej rodiny, ktorá bola rovnako nemajetná ako aristokratická, zatiaľ čo pán Culledon mal najlepšie predpoklady na úspech ako v obchode a politike, no nemal urodzených predkov. Boli manželmi iba šesť mesiacov a táto úbohá žena musela svojho manžela zbožňovať.

Lady Molly jej oznámila túto správu s nekonečným taktom, ale napokon sa to stalo! Bola to strašná rana. Mladej žene, teraz už vdove za týchto okolností mohol neznámy človek povedať len veľmi málo. Dokonca aj jemný hlas mojej drahej pani, jej presvedčivosť a jej láskavé slová zneli tvárou v tvár takému strašnému zármutku naprázdno a konvenčne.

II.

Samozrejme, každý očakával, že vyšetrovanie odhalí aspoň niečo zo života zavraždeného a umožní nedočkavej verejnosti nahliadnuť do tajného sveta Marka Culledona, v ktorom sa pohybovala dáma, ktorá nosila nezvyčajne veľké zamatové klobúky a v srdci živila strašnú nenávisť, ktorá vedie až k zločinu.

Ako to však býva, vyšetrovanie neodhalilo nič, čo by už verejnosť dávno nevedela. Mladá vdova bola v otázke života zosnulého manžela mimoriadne zdržanlivá a všetci zamestnanci boli v dome iba krátko.

U Culledonovcov žila stará teta zosnulého, pani Steinberg, ktorá bola momentálne veľmi chorá. Ktosi z domu, pravdepodobne niektorá z mladších slúžok - jej veľmi hlúpo vyrozprával každý detail tejto strašnej tragédie. Táto chorá žena s obdivuhodnou vytrvalosťou trvala na prísažnej výpovedi, ktorú chcela predložiť vyšetrovateľovi. Priala si slávnostne dosvedčiť bezúhonnosť svojho zosnulého synovca Marka Culledona a to pre prípad, že by osobnosť záhadnej ženy vo veľkom klobúku vyvolávala u neprajníkov pomyslenie na škandál.

„Mark Culledon bol môj jediný synovec, ktorého som milovala,“ vyhlásila so slávnostným dôrazom. „Prejavila som to aj tým, že som mu odkázala veľký majetok, ktorý som zdedila po manželovi. Mark bol čestný muž, inak by som ho vyškrtla zo závetu, ako som to urobila s ostatnými synovcami a neterami. Vyrastal v tradičnej a dobrej škótskej domácnosti a nenávidím všetku tú novodobú uponáhľanosť a vychytralosť, čo sú iba ďalšie slová pre to, čo nazývam zhýralosťou.“

Je zbytočné pripomínať, že výpoveď starej dámy, hoci bola slávnostná, nemala žiadny význam pri objasňovaní záhady, ktorá obklopovala smrť pána Marka Culledona. No keďže pani Steinberg hovorila o "ďalších synovcoch", ktorých vyškrtla zo svojej poslednej vôle v prospech zavraždeného, polícia sa zamerala vo svojom pátraní týmto smerom.

Pán Mark Culledon má niekoľko bratov a sestier, aj bratrancov a sesterníc, ktorí si v rôznych obdobiach, väčšinou kvôli nejakému výstrelku, privodili odmietnutie prísnej starej dámy. Nezdalo sa však, že by kvôli tomu v rodine panovala nevraživosť. Pani Steinberg bola výlučnou majiteľkou svojho majetku. Mohla ho celý odkázať nemocnici, alebo charite podobne ako komukoľvek z príbuzných, ktorého si obľúbila, a všetci v tomto prípade mohli byť radi, že peniaze zostanú v rodine, a nerozplynú sa niekde v pochybných fondoch v cudzine.

Tajomstvo obklopujúce ženu vo veľkom klobúku sa s pribúdajúcimi dňami prehlbovalo. Ako viete, čím viac času uplynie medzi zločinom a identifikáciou zločinca, tým je väčšia šanca, že zostane na slobode.

Napriek veľkému úsiliu a podrobným výsluchom všetkých zamestnancov Mathis, nikto nedokázal presne opísať dámu, ktorá v to osudné popoludnie pila čaj so zosnulým.

Koniec ukážky