Neviditeľný

H.G.Wells

Občianskemu združeniu Zabudnuté knihy sa s použitím bibliografických databáz nepodarilo identifikovať prekladateľa.

Podľa pôvodného vydania z roku 1946. V texte boli vykonané minimálne úpravy.

Obálka: Johannes Bosboom, Monk on stairs (voľné dielo). Vytvorené v programe Canva.

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-076-6 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-077-3 (MOBI)

1. Príchod čudného cudzinca.

Do Ipingu prišiel Neznámy začiatkom februára, keď nad krajom zúrila hustá snehová chumelica. Prišiel pešo z Brablehurtskej stanice, zababušený od hlavy až po päty. Spod veľkého klobúka trčal mu iba veľký červený nos.

Na smrť vyčerpaný dlhou namáhavou cestou a zimou, vošiel do hostinca „Poštový voz“. Len čo vstúpil, tichým chrapľavým hlasom zvolal:

- Oheň, pre božie milosrdenstvo! Vykúrenú izbu si prosím!

Striasol zo seba sneh a krčmárka pani Hallová zaviedla ho potom do hosťovskej izby. Zakúrila rýchlo do pece a ponáhľala sa dolu do kuchyne pripraviť obed, aby hneď obslúžila hosťa, ktorý v takomto zimnom období príde do jej hotela, lebo taký obyčajne platí zlatom.

Len čo sa husie stehno upieklo, ponáhľala sa hore do hosťovskej izby a rýchlo prestrela na stôl. Tu s prekvapením zistila, že hoci v peci už veselo horel oheň a v izbe bolo dosť teplo, hosť napriek tomu si ešte nevyzliekol zimník. Nehybne stál a díval sa von oknom. Sneh ešte vždy padal v hustých chumáčoch.

- Ak si prajete, prosím, môžem vám kabát a klobúk zaniesť do kuchyne usušiť, - povedala pani Hallová prívetivým hlasom.

- Nie, prosím! - odpovedal Neznámy bez toho, žeby sa bol obrátil.

Povedal to tak ticho, že ho pani Hallová vôbec nerozumela, a preto sa ho ešte raz pýtala.

Neznámy sa teraz obrátil a nahnevano povedal:

- Nevyzlečiem sa ešte!

Pani Hallová iba teraz zbadala, že Neznámy má na očiach veľké tmavé okuliare a hustú čiernu bradu, ktorá mu zakrývala skoro celú tvár.

Rýchlo sa zvrtla a odišla.

Keď sa opäť vrátila, Neznámy ešte vždy stál pri okne. Golier kabáta mal vyhrnutý, klobúk stiahnutý hlboko do čela, takže mu sotva bolo vidieť do tváre.

- Tu máte obed, prosím!

- Ďakujem! - odpovedal hosť, ale ani sa nepohol, kým neopustila izbu.

Keď sa vrátila do kuchyne, zbadala, že soľničku, ktorá mala byť na hosťovom stole, drží služobná v ruke.

- Bodaj ho! - zahromžila. - Na to som zabudla.

Vytrhla služobnej z rúk soľničku a utekala znovu do hosťovskej izby. Zaklopala na dvere a rýchlo vstúpila. Neznámy sa vtom zohol pod stôl, akoby tam niečo hľadal. Pani Hallová položila soľničku na stôl, pričom kradmo pozrela na hosťa, ktorý si už za jej neprítomnosti vyzliekol kabát a prevesil ho cez operadlo stoličky. Topánky si tiež vyzul, lebo ich mal premočené a položil si ich na plech pred pec.

- Matka Božia! Plech mi zhrdzavie! - zvolala naľakane a pristúpila k peci. - Teraz vám už môžem odniesť veci dolu usušiť? - pýtala sa priamo rozkazovačným hlasom.

- Nechajte, prosím, všetko na mieste! - povedal Neznámy prísne.

Pani Hallová sa obrátila a videla, že hosť už sedí za stolom. Potom videla niečo, čo na ňu tak zapôsobilo, že dlhšiu chvíľu nemohla prísť k slovu.

Neznámy si držal pred tvárou kapesník. Ale najviac ju prekvapilo, že mal celú hlavu poviazanú a z nej trčal mu iba veľký nos, ktorý bol nápadne červený. Na sebe mal tmavokávové šaty a na hrdle omotaný hrubý vlnený šál.

Pred ústami si neprestajno držal vreckovku a pani Hallová si len teraz všimla, že na rukách má rukavice.

- Aspoň kabát vám dám usušiť, - mrmlala.

A ani nečakajúc na súhlas, schytila kabát a vybehla z izby.

Hosť chvíľu nehybne sedel a keď potom zistil, že Hallová môže byť už dole, pozrel sa von oknom a po chvíli dal sa do jedenia.

- Toho chudáka akiste stihlo nejaké nešťastie, - povedala v kuchyni služobnej. - A aké len obrovské okuliare má na očiach.

2. Prvý dojem Tedda Henfreya

Boli asi štyri hodiny popoludní, keď pani Hallová sa odvážila vstúpiť do hosťovej izby spýtať sa ho, či si neprosí čaj; vtom prišiel dedinský hodinár Henfrey.

- Bysťubohu! - povedal, otriasajúc zo seba sneh. - Psí čas pre toho, kto má deravé čižmy.

- Dobre, že idete, - vítala ho pani Hallová. - Aspoň mi opravíte staré hodiny v hosťovskej izbe.

A hneď viedla hodinára do hosťovskej izby. Neznámy sedel na stoličke pri peci a zdalo sa, že spí. Ústa mal pootvorené. Bol to hrozný pohľad. Ach, tá poviazaná hlava… Vtom sa hosť strhol, ako by sa bol prebudil a vstal.

- Dovolíte, sir, aby hodinár opravil hodiny? - povedala pani Hallová a ukázala na stenu, kde viseli veľké hodiny.

- Hodiny? - pýtal sa Neznámy, ako by sa bol prebral zo sna. - Len si ich opravte, - dodal potom.

Pani Hallová odišla pre lampu a vrátila sa aj s hodinárom.

- Zľakol som sa ho, - pošepol pani Hallovej.

- Dobrý večer! - pozdravil hosť hodinára.

- Myslím, že sa nehneváte? - pýtal sa hodinár hosťa.

- Ale kdeže! - odpovedal tento, - len si pracujte. Keď budete s opravou hotový, potom by som prosil pani Hallová, aby ste mi priniesla čaj.

Potom sa ešte pýtal pani Hallovej, či sa postarala o prinesenie jeho batožiny. Pani Hallová mu povedala, že zajtra ráno mu ju prinesú zo stanice.

- Nie je to skorej možné? - pýtal sa.

- Veru nie! - odpovedala.

- Škoda, že som vám to zabudol pripomenúť pri svojom príchode. V batožine mám totiž veľa lekárskeho náčinia a aparatúr.

- To sú ozaj osožné veci, - podotkla pani Hallová.

- Chcel by som čím skorej pokračovať vo svojich pokusoch.

- Rozumiem, rozumiem, - prisviedčala pani Hallová.

- Ináč do Ipingu som prišiel preto, preto… lebo som túžil po samote a potom… postihlo ma veľké nešťastie.

- Hneď som si to myslela, - povedala si v duchu pani Hallová.

- A preto chcem bývať ďaleko od mesta. Mám slabý zrak a často ma bolievajú oči, takže vtedy musím sedávať potme. Vtedy mám obyčajne vo zvyku sa zavrieť a neprajem si, aby ma niekto rušil. Myslím, že nemáte nič proti tomu, že som vám to povedal?

- Samozrejme, že nie. Ba práve naopak. Teší ma, že ste ma na to upovedomili, - odpovedala pani Hallová. - Len ešte som sa vás chcela na niečo opýtať, že…

- Myslím, že som vám už všetko povedal, - riekol Neznámy.

Pani Hallová vyšla potom z izby, Neznámy si sadol znovu ku kachliam a Henfrey sa dal do opravovania hodín.

Zvedavý hodinár úplne rozobral hodiny s úmyslom, že takto bude môcť zostať dlhší čas v izbe a lepšie sa zoznámiť s cudzincom, o ktorého mal väčší záujem, ako o pokazené hodiny. Ale Neznámy sedel pokojne pri peci a vôbec si nevšímal hodinára až dotiaľ, kým nezbadal, že hodinár si ho veľmi okato všíma. Obrátil sa a prísne sa na neho zadíval.

Dlho sa takto dívali zoči-voči jeden na druhého až nakoniec hodinár pocítil, že to už ďalej nevydrží a musí sa ozvať.

- Ale je to prekliaty čas, čo?

- Robte si svoju prácu a nepýtajte sa ma na takú sprostosť! - odsekol mu Neznámy nahnevane. - Čo sa toľko hráte s tými hodinami? Prečo ste ich vlastne rozobrali, keď by bolo stačilo iba ručičky na nich pritiahnuť? Urobte to čím skorej a zmiznite!

- Hneď to bude! Pravda, myslel som…

A Henfrey bol naozaj čoskoro s hodinami hotový.

- Do čerta! - mrmlal si nahnevane cestou domov. - A čo, mal som mu hodiny azda nafúkať? Človek sa nesmie ani pozrieť na neho? Čo je to za odporného človeka? Hlavu má zamotanú ako voľajaký prenasledovaný vrah.

Na ulici sa stretol s podnapitým Hallom, ktorý si len prednedávnom vzal majiteľku „Poštového voza“. Ináč bol povozníkom.

- Čo nového, Henfrey? - spýtal sa hodinára.

- Dostali ste hosťa! - odpovedal Henfrey.

Hall zastavil voz a začal sa ho vypytovať:

- Ako, ako… akého hosťa?

- Hosťa, ktorý si u vás vybral a predplatil izbu.

A hodinár vysvetlil Hallovi, akého čudného hosťa dostali.

- Človek mu ani poriadne do tvári nemôže vidieť. A ja by som sa veru poriadne pozrel do tváre tomu, koho prijmem do domu! - rozohnil sa Henfrey. Ale vieš, aké sú ženy, prijmú niekoho na byt bez toho, žeby vedeli, kto je, čo je.

- Ale nehovor! - čudoval sa Hall.

- Bysťubohu! Je to tak! Teraz sa ho len tak ľahko nezbavíte. Izbu si predplatil na celý týždeň.

Potom sa rozlúčili a hodinár kráčal spokojne domov, mysliac si pritom, že Hall sa bude chcieť dozvedieť pravdu o cudzincovi. Ale nestalo sa tak. Pani Hallová vynadala svojmu mužovi do lumpov a tulákov preto, že neprišiel načas domov. Pred spaním ale dlho vysvetľoval svojej žene, aby si dobre prezrela batožinu ich hosťa.

- Ty sa do toho nepleť! - okríkla ho. - Ja si sama vybavím svoje veci!

Hoci ani jej sa hosť nepáčil, ale nebola by to mužovi za nič na svete priznala, už i preto, aby mu nedala za pravdu.

A celú noc sa jej snívalo, že ju naháňajú ľudia s poviazanými hlavami, načo sa aj zobudila. Keďže však nepatrila medzi ženy, ktoré sa naľakajú vlastného tieňa, obrátila sa na druhý bok a spala ďalej.

Koniec ukážky