Medzi Pecos a Rio Grande

Bob Alberts

Občianskemu združeniu Zabudnuté knihy sa s použitím bibliografických databáz nepodarilo identifikovať autora.

Podľa pôvodného vydania z roku 1947. V texte boli vykonané minimálne úpravy.

Obálka: Charles Marion Russell - A bad hoss (voľné diel). Vytvorené v programe Canva.

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-044-5 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-045-2 (MOBI)

NÁVRAT A PRIVÍTANIE.

Slnce sa chýlilo k západu, keď Dick Maxwell spomalil klus svojho koňa. Pred sebou, v prostriedku plytkého údolia, na dno ktorého si už líhal večerný súmrak, videl New-Bixby, cieľ svojej cesty. Včera popoludní vystúpil z vlaku v Sandersone, kde prenocoval a kúpil si koňa, a skoro ráno, hneď na svitaní, schystal sa na cestu smerom k Big Canyonu.

Potľapkal koňa po šiji a v duchu sa samoľúbo usmial, lebo zistil, že jeho tušenie, čo sa týka hodnoty zvieraťa, na ktorom sa niesol, ho nesklamalo. Tento skvostný vraník dokázal uraziť od svitu do mrku nie menej ako päťdesiat míľ v ustavičnom cvale alebo v kluse, pričom mu Dick dožičil iba krátky odpočinok na poludnie, keď slnce najnemilosrdnejšie pražilo. Medzi štvrtou a piatou popoludní prešiel na severovýchodnú stranu Big Canyonu a odrazil sa skoro v pravom uhle napravo, na východ.

Keď uväzoval koňa o zábradlie pred poschodovým dreveným hotelom, na prízemí ktorého bol výčap, nad mestečkom sa vznášal už hustý súmrak.

Sklonil sa, dlaňami si pošúchal zaprášené nohavice, posotil do tyla sivohnedý klobúk so širokou strechou a vošiel do výčapu. Oči ho pálili od celodennej horúčavy, únavy a prachu, no zato stačil jediným pohľadom postrehnúť nie veľa návštevníkov lokálu, ktorí sa ešte iba začínali pomaly schádzať. Niektorí sedeli, opretí oboma lakťami o stôl a mlčky popíjali pálenku alebo pivo. Iní sa potichu zhovárali alebo lenivo hrali v karty.

Postavil sa k pultu, hodil naň zvonivý peniaz a objednal si nápoj. Barman sa mu prizrel do tváre, ako sa pozeráme na niekoho, koho prvý raz vidíme, potom skoro nebadateľne ohrnul spodnú gambu, ako by si bol v duchu povedal: »Už zase nejaký cudzinec«, – zmiešal whisky so sódou a obrátil sa k polici za svojou prácou. Zrazu sa mu zazdalo, že pery mládenca, keď prijímal nápoj roztiahli sa do nepatrného úsmevu. Rezko sa obrátil a znova sa zadíval na cudzinca, ktorého slabý úsmev sa rozšíril na celú tvár. Vyjavene naňho zazeral, keď mu ťuknutím prstu do čela svitlo v hlave a povedal:

–… sámbohu, mládenče, keby som bol len trochu poverčivý, dovolil by som si tvrdiť že starý MaxweI vstal z mŕtvych a že na druhom svete sa podrobil omladzovacej procedúre v niektorom zo záhrobných kozmetických ústavov…!

Dick si pretrel hánkami spotené čelo, slabo zívol a odpovedal:

– Ako vidím, Jeffrey, hoci patríte už do starého železa a neprajavil by o vás záujem ani jeden starinár od Atlantiku po Pacifik, pamäť vám ešte nevynecháva!… Čo sa týka toho Maxwella, máte pravdu, lenže s tým rozdielom, že nie starý, lež mladý Maxwell stojí pred vami. Dick Maxwell, jeho syn, v celej svojej životnej veľkosti.

Barmanovi zasvietili oči od radostí a prekvapenia.

– Na to sa teda napijeme spolu. Toto kolo ide na môj účet! – zajasal starý výčapník a nalial do kalíškov akejsi svojej špeciality. – To sa nestane len tak hocikedy, že sa človek stretne po toľkých rokoch so synom starého dobrého priateľa.

Dick si s ním štrngol a na dúšok prevrátil kalíštek do seba.

– Koľkože je to, čo ste stadeto odišli? Šesť, či sedem…

– Osem rokov, – prerušil ho Dick. – Vtedy mi bolo pätnásť.

– Hej, hej. Kam ste to vtedy odišli po otcovej smrti?

– Do Nového Mexika, – riekol Dick. –Matka ma vzala k svojmu bratovi.

Dick zvážnel a na tvári ako by sa mu bola zjavila tôňa smútku. Slim Jeffrey, starý barman, porozumel a i jemu zaraz zmizol úsmev z rozjasanej tváre…

– U strýca som pracoval ako cowboy, – pokračoval Dick, – a keď mi umrela aj matka, zacnelo sa mi za rodným krajom.

Slim Jeffrey mlčal. Zaiste myslel na dávne časy, keď bol dobrým priateľom Dickovho otca, ktorý zahynul tragickou smrťou na území svojho ranča. Bola to zákerná lúpežná vražda. Guľka z pušky ho zasiahla od chrbta. Maxwellova žena, keď takto náhle ovdovela, rozhodla sa odísť k svojmu bratovi do Nového Mexika, lebo sa necítila dosť schopnou udržať ranč v tejto divej pohraničnej krajine. Predala celý svoj majetok Ralphovi Gilmerovi a odcestovala aj s pätnásťročným Dickom. Odvtedy nebolo o nich chyrovať.

– Je z vás chlapák, Dick, – prerušil mlčanie barman. Na môj‘ veru, zmohutneli ste i keď nemožno povedať, že by ste boli veľmi pribrali na výške za ten čas… Došli ste sa pozrieť na hrob svojho otca?

– Hej, i to. – odvelil Dick. – A myslím, ak sa mi poradí odkúpiť nazad otcov ranč, aj sa tu usadím…

Barman zaklipkal mihalnicami a na tvári mu bolo vidieť akúsi rozpačitosť, hnev i obavu zároveň. Hostia, čo sedeli bližšie k pultu a začuli poslednú Dickovu poznámku, prekvapene vzozreli.

– Čo, vari nie je na predaj? – spýtal sa tiež nemilo prekvapený Dick.

– Keby len to! – mykol plecom Slim Jeffrey. – Práve naopak. Myslím, že je na predaj, ale nieto nikoho, kto by ho kúpil.

– A to už ako? Veď, ako viem, bol to jeden z najlepších rančov v okolí…

– A to aj bol! – dosvedčil starý Slim. Ale teraz už nie je.

A dodal na vysvetlenie:

– Riečka, čo pretekala jeho územím, vyschla, ako by sa bola pod zem prepadla, a z kedysi krásneho Zeleného údolia je teraz suchá step, na ktorej sa nenapasú ani saranče, nieto ešte dobytok. Všetko vyšlo navnivoč. I sám Ralph Gilmer, človek, ktorý kúpil od vás bohatý ranč! A na dôvažok, keď sa nechcel poddať tomu zlomyseľnému výčinu prírody a snažil sa udržať svoj dobytok spásaním trávy v neveľkej preliačine na východnom konci údolia, postupne ho obrali o všetko zlodeji dobytka. Áno, Dick – darmo vyvaľujete na mňa okále! V poslednom čase rozmnožila sa nám tu tá hnusná pliaga ako kobylky. Nestačilo im, že obrali Gilmera o všetok statok. Vyštvať ho chceli, lebo im zavadzal. Bol im nepohodlný. Po jeho území možno krásne a pohodlne hnať nakradnutý dobytok k Pecosu a k Rio Grande. V miestach, kde sa vlieva Pecos do Rio Grande, je množstvo brodov medzi divými skalami, kade možno dobytok prepašovať do Mexika… A tak Ralph Gilmer im je v ceste. Vlastne, už nie je, len bol, pretože sa už vzdal všetkého. Chce predať ranč, ale kým tu nebude poriadok, sotva sa nájde niekto, kto by ho kúpil…

Slim, ktorý vôbec nebol zvyknutý na podobne dlhé reči, začal lapať po vzduchu a utieral si pot z čela. Čím dlhšie hovoril tým bol prudší v spôsobe vyjadrovania a v očiach sa mu rozrastal výraz rozhorčenia a hnevu. Svoje vysvetľovanie skončil zakliatím:

– Do paroma aj s takými ľuďmi, čo si nevedia poradiť s takou bandou vydriduchov! Tisíc striel jazerných! Za našich mladých čias vstúpil na päty takým oplanom celý kraj! Všetci postihnutí rančeri, čo ako by boli bývali znesvárení, podali si svorne ruky a veľmi chytro si vybavili svoje účty s podobnou čvargou!…

Dickovi sa zjavili na čele vrásky, ako sa tak pozeral na zúriaceho barmana.

Tak… vravíte, Ralph Gilmer sa všetkého vzdal a chce predať svoj schudobnený majetok.

– A čo iné mu ostáva?! – skočil mu prudko do reči starý Slim, –… keď mu už aj búdu vypálili! Vyšiel na mizinu a teraz je tu v meste a deň čo deň pije, ako dúha. Myslím, že z úspor, čo si kedysi bol uložil do banky, nebude mať čoskoro ani deravého groša…!

Slim zmĺkol a jeho pohľad sa uprel k dverám. Stál tam vysoký postarší chlap, v čiernom kabáte a v čiernom klobúku. Na jeho neoholenej tvári bolo vidieť násilne ľahostajný úškľabok a jedovatú zatrpklosť.

A čo vás do toho, Slim, keď si prepijem hoc aj klobúk! – ozval sa popudlivým hlasom. – Čo sa máte čo rozkrikovať! Ešte som u vás nepil na úver.

Slim sa utíšil, mykol plecom a bez slova siahol na policu za fľašou whisky.

– Napijete sa pri pulte alebo chcete celú fľašu? – spýtal sa zdvorilým tónom obchodníka.

Nový hosť ukázal pohľadom na pohárik a postavil sa k výčapnému stolu. Na dúšok vlial do seba nápoj s prirodzenou ľahostajnosťou korheľa, ktorý sa už ani nepokúša vychutnávať akosť toho, čo pije. Svoje okolie si ani za mak nevšímal.

– Vy ste Ralph Gilmer…? – oslovil ho Dick.

– Hej, to som. – zavrčal nevľúdne skrachovaný dobytkár.

A dodal:

– A čo vás do toho? Čo chcete so mnou?

– Som Dick Maxwell a chcem od vás odkúpiť nazad bývalý ranč môjho otca…

Gilmer sa pozrel únavou podliatymi očami na Dicka a v kútikoch úst mu zacukalo. Pijatikou ochromený pochop bol ťažkopádny, a keď už konečne pochopil, nechcelo sa mu veriť a nazdal sa, že si niekto z neho strieľa. Prizrel sa lepšie Dickovi do tváre a zistil, že tento mládenec sa naozaj ponáša na pätnásťročného chlapca, ktorého naposledy videl, keď kupoval ich ranč.

– Vy ste sa zbláznili! – vyhŕklo z neho na plné ústa. – Alebo si robíte zo mňa dobrý deň.

Prekvapenie a úžas nestihli len Gilmera, lež aj samého barmana a ostatných cowboyov v miestnosti.

– A viete vy… viete, že.. viete, prečo… jachtal zo seba podnapitý cowman, kým mu Dick neskočil do reči:

– Viem o všetkom. Slim mi vysvetlil, čo je vo veci. Zajtra, až budete mať jasnejšiu hlavu, môžeme sa dohodnúť na cene… A teraz by som sa rád trochu obriadil a dal si dačo pod zuby. Máte voľnú izbu, Jeffrey?

Dick zanechal v úžase návštevníkov lokálu, voviedol koňa do Slimovej stajne, odsedlal ho, prehodil si cez plece svoju batožinu a vchodom zo dvora vystúpil do izby na prvom poschodí, od ktorej mu dal Jeffrey kľúč.

REVOLVER A PÄSŤ.

Dick Maxwell sa poumýval, obliekol si čistý spodný odev a vyprášil si jazdecké nohavice a vestu. Na krk si uviazal červenú bielo bodkovanú šatku, zišiel do výčapu a sadol si za stôl v oddelení, kde sa podávalo jedlo.

Obslúžila ho barmanova dcéra Mae, na ktorú sa ešte dobre pamätal z detských rokov. Nebola krásna, ba ani nie pekná, avšak v tvári sa jej zračil výraz príjemnej a pracovitej povahy. Trochu sa zapýrila, keď mu kládla tanier na stôl a on sa na ňu usmial ako na dávnu známu. Bola od neho staršia asi o dva roky, a preto sa ani ako deti príliš dôverne neoslovovali. Teraz však ich vekový rozdiel nebol taký badateľný a Dick, čo sa týka vyspelosti, cítil sa jej roveň. Vtedy nikdy nevedel, ako ju menovať, a teraz mu vôbec neprichodilo ťažko osloviť ju krstným menom:

– Tak, čo… Mae? Nevideli sme sa dlho, však?

– Áno, Dick, – povedala a usmiala sa. – Je to také náhle prekvapenie. Ani vo sne by som nebola tušila, že vás dnes uvidím. Je z vás celkom driečny mládenec! – dodala s huncútskym smiechom.

Teraz bol zase rad na Dickovi, aby sa začervenal. Lichôtka od dievčaťa, i keby bolo škaredé ako noc, dokáže vohnať i najsrdnatejšiemu chlapovi krv do tváre. Aby zastrel rozpaky, sklonil sa chytro nad tanier a dal sa hltavo do jedla. Mae odišla do kuchyne.

… Vo výčapnej sieni bolo čoraz rušnejšie. Jednostaj prichodili noví a noví hostia, väčšinou cowboyi z okolitých rančov. Obyvatelia mestečka sa schádzali ponajviac v krčme U krivého žrebca, na druhom konci hlavnej ulice.

Vrava bola čoraz hrmotnejšia a štipľavý dym z lacného tabaku hustejší. Bolo počuť sebavedomé výkriky tých, čo dávali stávky do karát, a zlostné šomranie tých, čo stávky prehrávali… Slim Jeffrey mal plné ruky práce, ale nestrácal hlavu a bodrý ochotný úsmev dobrého obchodníka. Nevedeli ho nazlosiť ani dobiedzavé poznámky niektorých cowboyov na jeho tučné bruško, ktoré mu vraj nedovoľuje dosť rýchlo sa obracať – ostatne, v týchto poznámkach, i keď ich podaktorí vyslovovali so smrteľne vážnou tvárou, nebolo ani štipky urážlivého tónu. Slima si nesmeli pohnevať, lebo zlomyseľníci uňho dobre nepochodili. Jednoducho im odmietol naliať ďalší drink, a keby to bolo išlo ešte do tuhšieho, pokojne, bez rozčuľovania, bol by vykázal nespratníkov z miestnosti. Báť sa nemusel ani najväčších surovcov, lebo tých lepších, čo si ho obľúbili, bolo tu obyčajne viac a tí by si už boli vedeli s nimi nejako poradiť…

Dick pristúpil k výčapnému stolu, práve keď sa dohrnula nová vlna rozjarených návštevníkov. Na ich čele kráčal územčistý plecnatý chlapík, ktorému sa pri chôdzi hojdali nízko na stehnách rukoväte dvoch revolverov. Dick v ňom odhadol na prvý pohľad náruživého bitkára a strelca.

Niektorí z jeho skupiny rozišli sa po miestnosti za kartami, ostatní aj s ním zastali si k pultu.

– Haló, Jeffrey! – začal územčistý plecnatý chlapina. – Pred tvojím krámom nám práve ktosi zvestoval úžasne veselú vec. Vraj sa nachádza u teba akési zázračné čudo, čo chce odkúpiť od Gilmera tú jeho nepodarenú sušinu. Ten si ale pchá prsty do klepca!… Čo je na tom pravdy?

– Je to pravda, pane, – ozval sa Dick Maxwell, skôr než mohol barman odpovedať,– a to zázračné čudo, keby niečo, som ja.

Rozjarenému zvedavcovi zablyšťali oči.

– Odvahu teda máte, len čo je pravda! Dovoľte, aby som Vám vyslovil svoj najúprimnejší obdiv a čo najhlbšiu sústrasť.

– Ja zasa, dovoľte, aby som vám smel vysloviť svoju najúprimnejšiu sústrasť nad obdivom, ktorým sa zverujete neznámym osobám. Zdá sa, že trochu preháňate.

Koniec ukážky