Jan Pavel

ŘEZNÍCI

Ukázka z elektronické knihy

Kniha vznikla díky stipendiu

Ministerstva kultury České republiky

Text © Jan Pavel, 2022

Cover illustration © Jana Palečková, 2022

Editions © Nakladatelství Slovart, s. r. o., 2022

ISBN 978-80-276-0409-8

Vytvoření elektronické verze Dibuk, s. r. o., 2023

Až budeme tak akorát namarinovaný

a prošpikovaný červama, bratříčci a loupežníci,

bude už úplně fuk, co pravda je, nebo není…

I.

Život bez masa si neumíš představit.

Rád experimentuješ a rád zkoušíš nové uzeniny, zajímá tě jejich výroba. Oceňuješ lidi, kteří umí něco rukama a vyberou si poctivé řemeslo, do kterého mohou dát i něco ze sebe. Máš sílu a jen tak něčeho se nelekneš. Miluješ vůni právě otevřené udírny a probublávající vody s jitrnicemi. Pokud alespoň jednou kývneš hlavou, jsi duší řezník.

Střední odborné učiliště, Polička

1

To si zas takhle jednou válíme koule u Krocanů na terase. Je naprosto impotentní den, cucáme žlutou brčolu a řežem ji vodkou, aby měla grády. A sem tam si přilepšíme zobáním, který nám hutní krev. Slunce bičuje záda, bodá do stehen a vzduch je tak masitej, až všechno bobtná. Hlavy nám žárem praskaj a pomalu se votvíraj,
květáky mozků vzpínaj myšlenky ke kýčovitýmu nebi. Je takovej hic, že se mi živá voda vodpařuje ze sklenice a betonová dlažba je spíš plotna grilu. Hodím nohy na stůl, až dřevo zapraská. Sklo s limoškou se zakymácí, tik ťak, jak poblázněná ručička metronomu, jen taktak tu flašku chytím. Vodku vopatruje Šuky, mazlí se s ní na kraji bazénu, jak lachtan se převaluje z boku na bok, máchá ploutvema a máčí si vocas ve vodě.

„Ach jo…“ prohodí najednou. „Je vám taky taková kosa?“

„Cože? Kosa?“ spolkne Krocan návnadu.

„Jo! Je tady kosa jak v jatečním mrazáku!“ A Šuky si statečně přihne. „Dyť i ta vodka skoro zamrzá…“ poklepe na láhev.

Krocan chvíli čumí jak tele, pak prohodí: „Tak víš co?“

„To teda nevim…“

„Tak si vlez teplýmu do prdele!“

„To jo! Klidně…“ zasekne Šuky a tetelí se blahem. „Jenom ji musíš nastavit!“

Krocan se okamžitě zvedne a jde po něm. Jenomže Šuky není blbej, aby na kolohnáta čekal a nechal se zrušit. Honěj se kolem bazénu, řičej jak stádo pakoní, až najednou Šuky uklouzne a po hlavě žuchne do vody. Gejzír rozkvete dokola, voda prší na hlavy, mně skoro vyrazí sklenici z ruky. Jen co se vobjeví nad hladinou ulíznutá hlava, Krocan skočí, Šuky uhne v poslední chvíli. Zase vulkán, ještě větší proud vody zaleje úplně všechno… A to už se vrhnu za nima. Chvíli se všichni tři plácáme ve vodě, co páchne chlórem jak hajzlíky na Florenci, než mě to přestane bavit a vylezu ven. Krocan s Šukym se dál převalujou jak vorvani a navoko po sobě jdou, aby se navzájem utopili. Jsou jak malí. Ale co se dá dělat jinýho začátkem června, během tak blaženýho dopoledne, když už se nám ráno, jen co sme votevřeli voči a zjistili, jak bude z horka těžko a malátno, nechtělo do ústavu? Jenomže už to začíná bejt nuda, pořád se jenom placatit… Cejtim to já, cejtěj to určitě i voni. Kde nic, tu nic, dlouho žádnej podnět k nějaký akci. Už je třeba pohnout kolem, roztočit mlejn, něco spláchnout.

„Pamatujete na ten jídelák?“ křiknu na trubce a sklenici, ve který se mi usadila voda z gejzíru, vychrstnu do trávy. Doleju si z láhve čistou vodku a důstojně si na kraji bazénu počkám na pozornost.

Krocan přestane Šukyho škrtit, ten se konečně pořádně nadechne. Oba se doplácaj ke schůdkům, vylezou ven. Hladina vo pořádnej kus klesne… Vono je taky Krocana všude dost.

„A co jako?“

„Jak se menoval ten maník, co to spískal?“

„To už nevím… Ale řikali mu Smaženka… Ne Smažka, chápete? Smaženka! To je dobrý, ne?“

„Jo, jo,“ ucedí Šuky skrz svoje křivý zuby. „Von byl klasa…“

„No, nevim… Jenom jestli už pak moc nemachroval…“ zamrmlá Krocan. „Byl to takovej…“

„Jasně že machroval!“ zarazím ho nadšeně. „Ale kolik takovejch kolíků, co ten náš ústav absolvovali, si pamatujete? Kdo další se stal takovou legendou?“

Oba kroutěj hlavama. Ze stovek a stovek dalších členů stáda vůbec nikdo… V tomhle směru všichni vzpomínaj jenom na Smaženku.

„Takže neni to pořád lepší než se ukousat nudou?“ uhodím na ně. „Udělat něco, co by stálo za dlouhý a velkolepý vzpomínání?“

A Šuky s Krocanem souhlasně zahejkaj, že jo, že sem na to kápnul.

2

Proč Šuky?

Šuky je málomluvnej samotář, nicméně pohotovej a oddanej, tvůrčí, nápaditej mozek, jiskra ve tmě… Možná spíš plamínek, ale dokáže zažehnout požár… Von tu přezdívku dostal hned pár dnů nato, co přišel na učňák. Po celodenním výplachu stál na zastávce, prsty se mu kroutily, jak měl chuť na čvaňháka, ale zásoby žádný, v krabičce pusto prázdno. Nedalekou trafiku zrušili, protože ji prej učedníci co chvíli vykradli a krabky pak prodávali po škole za polovic. Takovej přivýdělek k praxi, za kterou máme sotva pár kaček. Takže když si vedle Šukyho nějaký buchty ze třeťáku zapálily, šel k nim a řek památnou větu: „Hele, dejte mi taky šuknout…“ A pak už mu nikdo neřek jinak než Šuky…

Šuky vobčas pronese: „Fosílie si člověk nevybere, ty dostane přidělený shora.“ A to má recht.

3

Třeba můj táta byl řezník, a máma je pěkná svině. A táta to kvůli ní nadobro vodsral, a byl to přitom kurva dobrej řezník! Měl svoje řeznictví, který votevřel hned po devětaosmdesátým, a vobchody mu šly vod ruky. „Řeznictví Blažený“, tak se jmenovalo, a bylo to jenom jeho dílo. Já se tenkrát chodil dívat, jak bourá krávy nebo prasata, a při vykosťování kuřat sem měl pocit, že sleduju chirurga na voperačním sále. Takovej machr to byl, že si po čase votevřel druhej krám, pak třetí, čtvrtej… Vypadalo to, že se nám povede skvěle. Chvíli taky jo: rozmazlovali mě, měl sem, na co sem ukázal, vozili sme si prdele v americkým džípu, jednou sme byli na dovolený na Islandu, kam táta chtěl kvůli tomu, že se někde dozvěděl, že na Islandu uměj nejlíp udit a nakládat maso, pak sme zas letěli na Madeiru, protože to bylo sakra drahý a my si to mohli dovolit… Měl sem našlápnuto na šťastný dětství, všichni se se mnou chtěli kamarádit, ve škole mě upláceli kdečím, jenom abych je vzal s sebou do nějakýho tátova krámu a ukázal jim všechno, vo čem sem tak zaníceně bájil… Jenomže to všechno běželo tak hladce a sladce jenom do chvíle, než sem našel jednou ráno tátu s dírou v hlavě a jateční pistolí v ruce. Ležel vedle pocákanýho řeznickýho špalku, měl na sobě kvádro a kostkovanou kravatu, kterou si bral každej rok na Štědrej den… Konec zvonec. Spadlo na mě tunový závaží, přerazilo mě vejpůl, rozdrtilo mi všecky kosti v těle a nadobro udusilo tetelivou jiskru dětský radosti.

Matka se mi pak celý roky snažila namluvit, že se to stalo nešťastnou náhodou. A já tomu nejdřív věřil, protože sem si v dětský naivitě nemohl připustit, že by táta něco takovýho udělal úmyslně. Ale časem mi došlo, že náhodou se to vopravdu nestalo a že se táta picnul úplně normálně sám, a to hlavně kvůli tomu, že to prostě nezvládnul, že toho na něj bylo moc… Až dlouho potom sem se dozvěděl, že to bylo kvůli ní, kvůli matce, protože ho podváděla už vod chvíle, co si votevřel první krám a trávil tam víc času, než dokázala tolerovat. A můj táta zas nemohl unýst, že zatímco von porcuje víc a víc hovězího, abysme se měli líp a líp, mámu porcuje úplně někdo jinej…

4

A když už sme u těch přezdívek… Krocan, vazba, na kterou si nikdo netroufne, přitom hrozná měkkota, sám bez jasnejch názorů, takovej medvěd na řetězu, skalní masiv, zvířátko, co ale umí v krajních situacích překvapit, hlavně proměnou ve smrtící mlátičku… Krocan je nabeton potomek nějakýho rudýho indiánskýho bojovníka a skvó, co ho upekli a pak zapomněli v naší prérii, když tudy projížděli. On to ví, všichni to víme, ale nikdo to nesmí říct, jinak se Krocan tak nasere, že ho nikdo nezkrotí. Navíc u toho zrudne ještě víc, takže se pak vopravdu tomu ptákovi podobá. Jako mimino ho adoptovali, má pěstouna, (ne)tatíka doktora a (ne)máti ekonomku, který tenkrát neměli tušení, že si berou domů malýho indiánka. Krocan vypráví, že ho (ne)matinka chtěla po pár měsících vrátit, protože – to prej napsala v dopise kojeneckýmu ústavu – „v noci brečí a ve dne pořád kadí a plive po mně jídlo“. Jenomže už to nešlo. Dokonce se traduje, že ho hodila v zavinovačce zpátky přes plot ústavu a ujela… Sedět nešla, protože (ne)otčím doktor byl tenkrát velký zvíře na ministerstvu zdravotnictví, tak to vyžehlil, spolusoudruzi to zametli pod koberec, ale doktorovic si už Krocana nechat museli. Vono zase na druhou stranu: mít fotra doktora, to je k nezaplacení. Fotr doktor má totiž razítko, má ho pořád na stole v ordinaci, a Krocan má klíč, vo kterým se neví, a my tak máme vomluvenky, kdykoli je potřeba. Potřeba ale moc není, protože docházka je něco, co se v ústavech pro učně bere s rezervou. Zřejmě proto, že máme svobodu, takže kdo chodit nechce, nemusí, hlavně že za něj choděj přidělený peníze vod státu. A nějakou tu sračku na závěrečky dokáže uvařit snad každej… Teda každej ne, Krocan je zrovna jeden z těch, vo který je v tomhle směru nutný mít strach.

„Já ty zkoušky neudělám, nikdy je neudělám…“ zmalomyslní každou chvíli, když na tohle téma zabrousíme. „Prostě ne, neudělám…“

„Ale to víš, že jo… To víš, že uděláš! My tě přece nenecháme rupnout. Neboj, něco vymyslíme. I kdyby to měl bejt žvanec, kterýmu nevodolá ani pámbů!“

Krocan nebude nikdy šéfovat Alcronu, to je nad slunce jasný, ale válet knedlíky v závodce zvládne. A možná bude nejlepší, když bude na jatkách jenom bourat, to mu pude nejlíp.

„Dyť já připálim i párek…“

Jednou se mu voda vyvařila a málem zapálil celej barák. Dýmu, co se valil votevřeným voknem, si všimla sousedka a zavolala hasiče. Krocana pak zřídil jeho (ne)fotřík doktor jak psa, až ho musel sám vošetřovat.

„No jo, a vejce naměkko… Nikdy ho naměkko neuhlídáš,“ řehtá se mu Šuky.

„Ale krávu bys zabil i holejma rukama!“

„To zas jo,“ zatne Krocan pěst. „Takhle bych jí dal bombu mezi voči…“

„No vidíš! Ani nebudeš potřebovat nádobíčko… Na co ňákou jateční pistoli… Ty budeš takovej humánní ekologickej krávovrah…“

Krocan se sice láme taky, ale svojí kamennou pěstí naznačí ránu Šukymu do čela.

Nějak to dopadne, říkám si pořád. A stejně platí, co sme mu slíbili: Ve štychu ho nenecháme.

Konec ukázky