PETER PAVONIČ

DETI ZATRATENIA

KOŠICE

2022

Ukážka z elektronickej knihy

© 2022 Peter Pavonič

© 2022 Vydavateľstvo Saga

Cover design © František Hříbal

ISBN 978-80-974320-0-3 (tlačená kniha)

ISBN 978-80-974320-2-7 (pdf)

ISBN 978-80-974320-3-4 (epub)

ISBN 978-80-974320-4-1 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2022

Prichádza noc

Vlci sa už zbiehajú

Zacítili krv

A prichystali hrob

Všetko to bol iba sen

Vrátim sa do prázdnoty

Kde tancujú mŕtvi

A kradnú môj posledný nádych

Sama na ceste do zabudnutia

Sa odovzdám rukám smrti

V nekonečnej temnote

Získa život nový zmysel

Zavriem oči a vkráčam do noci

Nech sa uzavrie kruh

Aby môj duch mohol blúdiť lesom

Naveky

Posledný záznam v stratenom zápisníku Natálie Nehilovej

14. apríl 2018

1. kapitola

Intro

Obdobie po vydaní mojej poslednej knihy bolo pre mňa ako z rozprávky. Román sa stretol s úspechom, keďže ho napísal človek, o ktorom noviny nejaký čas predtým senzačne písali ako o podozrivom z brutálnej vraždy. Vydavateľ ma s knihou súril, vraj železo treba kuť, dokým je horúce, ale popravde, ani nemusel. To, že som mohol písať o vlastnej skúsenosti, navyše tak neuveriteľnej a bizarnej, ma nakoplo ako nikdy predtým. Šesť týždňov každodennej práce, bez následného odležania textu a veľkých úprav, okamžité odovzdanie rukopisu vydavateľstvu, ktoré sa expresne rýchlo postaralo o zvyšok. Kniha vyšla presne osemdesiatpäť dní po tom, čo bol zadržaný dvojnásobný vrah a ja som bol zbavený všetkých obvinení.

Železo sme naozaj skuli, kým bolo horúce.

Keď sa koncom apríla 2017 objavila kniha na pultoch kníhkupectiev, išla na dračku. Pomohla tomu reklama, ktorá si dala záležať na tom, aby sa pripomenula moja nedávna minulosť.

Daniel Dársky sa vracia s mrazivým príbehom inšpirovaným vlastnou skúsenosťou!

Pravda či lož? Dárskeho nový detektívny román balansuje na hrane.

Literárna spoveď spisovateľa, ktorý bol obvinený z vraždy!

Keď som uvidel reklamu s nápisom „Dostane táto kniha Dárskeho do väzenia? Už 25. apríla na pultoch kníhkupectiev“, začalo mi to pripadať prehnané. Nakoniec som to nechal na Regovi, šéfovi vydavateľstva. Zdalo sa, že on vie najlepšie, čo treba robiť.

Obsah knihy spolu s tými sloganmi vzbudil otázky, či román hovorí pravdu alebo nie. V rozhovoroch sa ma často pýtali, nakoľko vychádza zo skutočných udalostí. Bolo jasné, že pre inšpiráciu k výsluchu na polícii a noci strávenej v cele som nemusel chodiť ďaleko. Stačili vlastné spomienky. Ale čo zvyšok?

Keby som od slova do slova opísal celý priebeh vyšetrovania súvisiacieho s vraždou môjho bývalého učiteľa, to by som k názvu mohol rovno pridať aj podtitul – autobiografia. Alebo memoáre z vyšetrovania, to by znelo lepšie. Vzhľadom na to, že vydavateľ vedel, kde je pravda, rozhodol sa dať knihu posúdiť odborníkom. Mali na to tri pracovné dni, počas ktorých vydavateľstvo nelenilo a pracovalo na finálnej verzii obálky. Právnici poslali odpoveď a ja som musel niekoľko sporných pasáží dodatočne prerábať. „Štyridsaťosem hodín, Dársky,“ oznámil mi Rega. Takže štyridsaťosem hodín, z toho dve a pol hodiny spánku, žiadne jedlo, iba desať vypitých káv a vo výsledku vyše dvadsať prerobených strán.

Našťastie, veľká časť textu mohla zostať bez zmeny – napríklad dosť podstatná dejová linka točiaca sa okolo okultného spolku. Zdalo sa to byť natoľko nereálne, že nikto nepochyboval o tom, že to vyšlo z mojej hlavy. Postavám som zmenil mená a trochu som pozmenil aj priebeh udalostí, najmä tých, ktoré súviseli s obvinením hlavnej postavy. No výsledok stál za to.

Keď mi po prvom vyúčtovaní nabehla na účet päťmiestna cifra, chcel som zavolať do banky, či nenastala nejaká chyba. No skôr, než som to stihol urobiť, zazvonil mi mobil – bol to Oldrich Rega.

„Tak čo, spokojný, Dársky?“

„Toľko? Za prvý mesiac? Je to pravda?“

„Uhm,“ prisvedčil. „Už teraz s istotou vieme, že to bude naša najúspešnejšia kniha za posledné dva roky. Minimálne. Ak tromfne päťdesiattisíc predaných kusov tej erotickej kraviny od Molnárovej, tak aj viac. A to si ešte predstavte, že by vás nezabásli v januári, ale v lete. A kniha by vyšla pred Vianocami.“ Aj cez telefón som videl, ako sa Rega zasníval. „Za prvý mesiac by ste mali na účte dvakrát viac.“

A koľko z toho by mal on, to som radšej ani nechcel vedieť.

„Musím končiť, Dársky, čaká ma hovor s istým vydavateľom z Čiech. Možno vašu knihu dostaneme aj tam… Tak si teda užívajte peniaze a píšte ďalej, ešte z vás bude milionár.“

Zavesil.

Zrekapituloval som si jeho posledná slová. Možno zo mňa bude milionár… Už som sa videl v drahom obleku, sediac vo Ferrari, ktoré garážujem pri obrovskej vile s rozľahlým pozemkom, akú mal Ricardo Diaz vo Vice City. Ja však nie som Tommy Vercetti a Košice nie sú Vice City, navyše tantiemy za predaj knihy zďaleka nie sú dažďom zelených bankoviek za distribúciu drog. No keď mi o mesiac neskôr pristála na účte ďalšia výplata, síce o niečo menšia, ale stále pekná suma, konečne som sa osamostatnil od rodičov a zohnal si vlastné bývanie. Teda vlastné… išlo o podnájom. Peniaze za predaj knihy nepredstavovali záruku, aby mi v banke dali hypotéku na vlastnú nehnuteľnosť.

Opustil som rodné sídlisko a odsťahoval sa do štvrte, ktorá svojho času vystriedala Petržalku na poste najkriminálnejšieho sídliska na Slovensku. Bol to rozľahlý dvojizbák, šesťdesiat metrov štvorcových – veľké izby, veľká kuchyňa, veľká kúpeľňa s vaňou a sprchovým kútom. Majitelia mi ho ponúkli za dobrú cenu a zariadiť som si ho mohol podľa vlastných predstáv.

Čo sa týka lokality, nebolo sa čoho obávať. Najmladšie košické sídlisko stihlo dospieť, výrastkovia s pochybnou minulosťou sa premenili na mladých rodičov, a tak som namiesto policajných sirén a sanitiek odvážajúcich postrelené telá počul iba klasický, nikdy neutíchajúci ruch mesta.

A najväčšia výhoda bytu? Zo siedmeho poschodia bol nádherný výhľad na mesto.

To bolo v júli 2017, o mne a mojej knihe sa neustále hovorilo, recenzie mi predpovedali skvelú budúcnosť, vážení literárni kritici už o niečo menej (lebo, predsa len, kniha nebola žiadne vysokointelektuálne dielo, ale „rýchlokvaska, o ktorej sa dnes hovorí a zajtra sa na ňu zabudne, hovno na papieri, ktoré otrasnou štylistikou a s kostrbatým slovosledom napísalo sotva odrastené dieťa“, ako zhodnotila jedna recenzia).

Okej, povedal som si, keď som ju dočítal a o minútu na to som si objednal masívny stôl z mahagónového dreva spolu s pracovným poloblúkovým kreslom v koži za tisícpäťsto eur. Veď čo, žijeme len raz. Na obidva kusy nábytku som čakal tri týždne, nemohol som s nimi machrovať na kolaudačnej párty spojenej s akýmsi krstom knihy v kruhu „priateľov“. V kruhu „známych“ by sedelo lepšie, pretože počas predošlých týždňov sa mi ozývali ľudia, ktorých som roky nevidel, gratulovali mi k úspechu knihy, pýtali sa, kedy sa konečne stretneme, a ja, hlupák, som ich pozval na kolaudačnú párty. Viacerí z nich so sebou priviezli ľudí, ktorých som nepoznal vôbec, a tak sa stalo, že v ten júlový večer by som priateľmi nazval štyroch či piatich z tridsiatich hostí, ktorí sa mi nasáčkovali do bytu. Zvyšok boli prísavky, ktoré sa prišli zadarmo najesť, ožrať, zahuliť nejakú tú trávu, ktorú priniesol bohviekto, a pozrieť sa na literárnu senzáciu, ktorej kniha sa predávala ako teplé rožky.

„Danko, skvelá kniha, takú dobrú som už dávno nečítal!“

„Vážne? Díky, kámo, a čo sa ti na nej páčilo najviac?“

Môj záujem bol úprimný, ale jeho odpoveď znela asi takto:

„No… vieš… hm… ešte som to nedočítal… ale asi… to obvinenie z vraždy!“

„Aha… Hm, tak dík.“

Pochopil som, že ju nečítal. Veď štyri roky na strednej jasne dokázali, že bol analfabet.

No ten večer mal aj svoje pozitíva. Medzi neznámymi osobami bolo aj zopár báb, ktoré vyzerali, akoby sem zablúdili z modelingovej agentúry. Najmä jedna z nich, vysoká blondínka so zelenými očami a neuveriteľne sexi nohami v obtiahnutých kožených nohaviciach, sa mi teda riadne páčila. Prehodili sme zopár slov a ukázalo sa, že nemá len úžasné sexi dlhé dokonalé nohy, ale ide o celkom inteligentnú babu. Samozrejme, jej zovňajšok pútal každého, chlapi naokolo jej nazerali do výstrihu, ktorý toho viac odhaľoval než skrýval.

Ráno som sa zobudil na skládke odpadu. Chvíľu mi trvalo, kým som pochopil, že nie som v Pezinku, ale v mojej spálni. Na moje prekvapenie som v posteli nebol sám, sexi dlhonohá veľkoprsá blondína ležala vedľa mňa. Spala otočená chrbtom ku mne, jednu ruku mala položenú na tvári a spod periny jej vykukoval zadok v čiernych nohavičkách. Napriek nenormálnej opici a bordelu naokolo som vyšiel zo spálne s úsmevom na tvári. Veď kto je šťastnejším človekom na Zemi? Mladý som, bohatý som, aj pekný som a noc som strávil v posteli s touto modelkou.

Keď som prešiel do obývačky, uvedomil som si, že spálňa na tom bola relatívne dobre. Fľaše, poháre, taniere, popolníky, zvyšky chlebíčkov a plnených košíkov, nedojedený wrap pohodený na podlahe, vedľa niekoľko cigaretových ohorkov…

„Au!“ vykríkol som, keď sa mi do bosej nohy zavŕtali zvyšky rozbitého skleneného pohára. Toto bude ešte dlhý deň.

Na pohovke spal chalan zhruba v mojom veku.

„Vstávame!“ zakričal som a zatlieskal rukami, aby som ho prebudil.

Chalan na pohovke sa zamrvil. „Čo je?“

Prišiel som k nemu bližšie, či ho nespoznám, ale zbytočne.

„Tvoje ctené meno?“

„Ctibor.“

„Čo?“

„Ctibor!“ snažil sa zakričať, ale znelo to ako pridusený chrapot.

„Aký Ctibor?“ Žiadneho Ctibora som nepoznal.

„Ctibor, prišiel som aj s Michalom.“

„Akým Michalom?“

„Dolníkom, doriti.“

„Aha, Mišo. A ten je kde?“

„Neviem,“ povedal a potiahol slinu, ktorá mu padala na gauč.

„Tak, Ctiborko, vstávame a ideme upratovať.“

„No to určite…“

„Potom choď spať domov.“

Ctibor ďalej ležal, ani sa nepohol. Vzal som z kuchynskej linky čierne vrece a začal doňho hádzať fľaše, schválne tak, aby sklo čo najviac rinčalo.

„Doriti, jebem,“ zahundral Ctibor a začal sa zviechať na nohy. „Kde je tu hajzel?“

„Druhé dvere,“ ukázal som mu.

Ctibor sa pomalým krokom pobral z izby. Otvoril som okno, aby som miestnosť vyvetral a ďalej zbieral sklenené fľaše. Teraz som ich do vreca nehádzal, ale potichu ukladal, lebo ani mne to rinčanie nerobilo dobre na uši.

„Hej, vstávaj! Musím sa vyšťať.“

Čo, doriti? Odbehol som za Ctiborom, ktorý stál pri záchodových dverách a pozeral sa dnu. Keď som sa postavil vedľa neho, uvidel som ďalšiu neželanú osobu v byte. Akési dievča sedelo pred záchodom, opieralo sa o stenu a vyzeralo, že ani nedýcha. Ogrcaný záchod som neriešil, čupol som si k dievčaťu a potriasol ním.

Nič.

Ešte to mi tak chýba, aby sa tu niekto predávkoval k smrti.

„Hej,“ znova som ňou potriasol. „Hej!“ zakričal som, žiadna reakcia. Ctibor všetko potichu sledoval.

Musel som byť bledý, zelený, červený, spotený, všetko naraz. Krvi by sa mi nedorezali.

Párkrát som ju jemne prefackal a pritom kričal: „Hej! Vstávaj!“

Dievča otvorilo oči a mne odľahlo.

„Ježiš, sorry,“ povedala ospalo, mejkap mala rozmazaný po celej tvári. „Asi som to prehnala s pitím.“

„Asi,“ potvrdil som.

Snažila sa postaviť, tak som ju podoprel.

„Pomaly.“

„Práveže rýchlo, poštím sa,“ hnal nás Ctibor.

Vyšli sme zo záchoda, Ctibor skočil dnu a bleskovo zavrel dvere.

„Ako sa voláš?“

„Ivana. Nechcela som odísť bez Simony, chápeš.“

„Kto je Simona?“

„Veď moja kamoška… Čo si ju zbalil.“

„Aha.“

Ivana odrazu zbledla. „Bože, mne treba…“ chytila sa za ústa a začalo ju napínať. Otočila sa a utekala späť k záchodu.

„Ale tam je…“

Nestihol som dopovedať a ona nestihla otvoriť dvere. Vygrcala sa rovno na podlahu.

Už som na všetko rezignoval.

„Ježiš, fakt sorry, ja to upracem.“

„Choď domov, zavolám ti taxík.“ Vzal som do ruky mobil. „Teda, hádam si spomínaš, kde bývaš?“

„No nie som jebnutá… iba opitá.“

Taxík prišiel do piatich minút, takže Ivana už nestihla nič ogrcať.

Koniec ukážky