Odkaz mŕtvych

Martin Rázus

Obálka: Neznámy autor zo 17.storočia - Poprava vodcu povstania; vytvorené v programe Canva - www.canva.com

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-038-4 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-039-1 (MOBI)

Úvodom

Príčiny katolicko-protestantského antagonizmu sú v neblahej minulosti. Náboženské boje v kresťanských národoch zanechali hlboké stopy, ktoré obývajú v podvedomí i nášho pokolenia. Trpeli protestanti, trpeli i katolíci, podľa toho, kto mal práve moc v rukách. Preto na základe prísne historickom vediem čitateľstvo do XVII-ho storočia – počuť odkaz predkov, čo už dotrpeli. Potrebujeme ho i u nás, ako chleba a soľ. Lebo bolo, je i bude pravdou: Každé kráľovstvo, rozdelené samo v sebe – pustne a dom rozdvojený padá!

Pôvodca

I

Vlhký jesenný večer r. 1673.

Vysokým múrom a štyrmi bránami opevnené slobodné kráľovské mesto Brezno chystá sa na odpočinok. Aspoň by sa malo! Úroda z ohromného chotára pozvážaná, dobytok po dvoroch nakŕmený. Všetko nasvedčuje tomu, že za chvíľu zhasne svetlo v oknách a len furmanom zostane svietiť v mestskom hostinci.

Zamĺkle šero jednako sa pohne. Z privretých domov a ospalých ulíc vychodia tiene, mieriace za jedným cieľom – na rýnok. Najváženejší mešťania! Krok ich znie tupo. Hlavy sa im klonia od veľkej starosti. Stretávajú sa na chodníku pod odkvapom ohromných, vysutých krovov. Pozdravia sa a viac ani slova. Kráčajú k veľkému domu, líšiacemu sa i vo tme od susedných svojou výstavnosťou. Voda v objemnom hárajchu hukoce pred ním. Ťažká, klenutá brána je otvorená. Na almarii, vstavenej do steny, bliká lampáš, ukazujúc všetkým cestu.

Dom viacročného richtára a diktátora mesta, Daniela Chmeliusa!

V priestrannej kuchyni s veľkým ohniskom po strane zvŕta sa okrúhlučká pani richtárka, ohorená ešte od žatvy. Zdravá, bystrá žena, práve k svojmu mužovi – mocných rúk a rumenných líc. Má čo obskakovať. Gazdovstvo je veľké a okrem dvoch paholkov pri dvanástich voloch a páre koní, je tu len mladá vdova, Uliana Čermáčka, do pomoci. Keby však len gazdovstvo! Ale hľa – na ohnisku praskoce oheň. Pri ňom štyri strapaté dievčie hlavy. Zuzana, Helena, Katarína, Judka – od štrnásť do päťročnej. Strkajú fakličky do pahreby a s rozžeraveným koncom čiarajú hadov vo vzduchu. Oči im jastria, smiech zvoní veselo. Tu zasa skočia ku kolíske privravieť sa začudovanému bračekovi. Prišiel k nim len v januári tohto roku.

Nuž dosť je tej práce na brezniansku richtárku! Najmä keď jej Daniel, len asi tri roky starší od nej, priaha sa do vecí mesta, ani parádny kôň do panského hintova. Ba čo do hintova? Do pluha! Do rebriniaka! Ak je čo vážnejšie, to len on. V šesťdesiatom treťom dobije Turek Nové Zámky. Kráľ Leopold vydá mandát na insurekciu. Kto dostane v Brezne poverenie cvičiť meštianstvo v zbroji? Kto vymenuje náčelníkov? Kto ide s ozbrojencami do zvolenského tábora povstalcov? Chmelius a len Chmelius! Palatín Fraňo Vesselényi, pán Muráňa a Ľupče, odtrhne z mestského chotára obec Bacúch. Kto ide pred jeho kráľovské veličenstvo do Viedne konať ho späť a to až dva razy? Zas len Chmelius ! Treba sa postarať o mestské opevnenia proti Turkom, martalúzom, kurucom a kdekomu? Znova len Chmelius! Pravda, on sa už potom nestačí starať o deti! Ani o hospodárstvo. Najviac je to jej na hlave. Ona si však neťažká. Chápe, i o verejné veci musí niekto dbať. Trpezlivo znáša údel ženy, ktorej muž je verejným pracovníkom. Povahu má veselú. Na hodnosti si nezakladá, ťarchy sa nebojí. Tak je svojmu rychtárskemu manželovi, i jeho radným a senátorom neraz na pomoci.

Teraz je však i ona zronená. Nedobré veci dejú sa v krajine. Nie dosť Turkov, Tatarov, kurucov a martalúzov! Kráľ Leopold mal byť pôvodne kňazom a je vraj celkom mäkký vdovec. Práve sa chystá druhý raz do ženby. Naslúcha však na nedobrých radcov. Gróf Rothal predsedá v Prešporku delegovanému súdu, vraj pokarhať účastníkov vesselényovského sprisahania. Skutočným predsedníctvom sú však arcibiskupi, Juraj Szelepcsényi a Leopold Kollonič. Minulého mesiaca predvolali už druhú výzvu evanjelických farárov. Predvolali aj kmotra, kňaza Jána Milochovského. Šiel chudák a viac sa nevrátil. Musel podpísať reverz a ísť do vyhnanstva. Na fare je jeho žena, Apolonia, s deťmi Jankom a Helenkou. Tí sa naplačú! Čo len z toho bude?!

Pani Zuzana zadíva sa na dievčatá. Ich zvonivý smiech rozlieha sa priestrannou kuchyňou.

– Ako im je len dobre! – utrie si zvlhnuté oči. –Však už len nejako bude! – poteší sa hneď. – V božích rukách sme…

– Dobrý večer, – stane vtom vo dverách Jakub Gronell, mladý a už ovdovelý podnotár mesta. Žena, sestra farára Milochovského, Katarína, nedávno mu umrela. Je vyholený, v čižmách, mentieke so striebornými gombami a majcom, ako sa patrí na mešťana a úradského. Tvár má nabledlú. Vo veľkých výrazných očiach iskrí mu prívetivý úsmev a silný intelekt. – To je už potom hej obrázok, – pochvaľuje si, zhliadnuc zdravú mater a jej päť švitorivých dietok. – Ste po večeri, pani richtárka?

– Sme, – privíta ho dôverne. No, sú rodina! Potom pán podnotár k pánu richtárovi musí často za úradnými vecami. – Nech sa páči bližšie, – podá mu ruku. – A ty ako sa máš?

– Len tak, – sklopí oči, – ako vdovec!

– To je zle, viem, – prisvedčí gazdina. – Však nič! Nájdeš si náhradu.

– Ej, nie je to tak ľahko, – vzdychne Jakub. – Katuša bola dobré žieňa.

– Vedia byť aj iné, – pozrie naňho sústrastne. – Uver, vedia!

– Vedia, vedia,– kývne hlavou. – Len kde? mrkne na dievčatá. – Iba ak mi vy vychováte z tohto štvorlístka – jednu!

– I to sa môže stať, – vynájde sa hneď. – Ty nemáš tridsať a naša Zuzka má už štrnásť! Čochvíľa je na vydaj. Pôjdeš, Zuzka?

– Ja-ja, mama? – zapýri sa modroočka, ani stužka, čo má v bohatých gaštanových vlasoch. – Akí ste! – skočí, ani srnka a v zmätku fuk do zadnej izby.

– Nič to, Jakub, – usmeje sa pani Zuzana. – Veď ak nie tá, mám ti z čoho dať. Helena má dvanásť, Kata osem, Judka – päť. Len či počkáš?

– Čo by len nie? – usmeje sa dobrácky. – Mám času!

– Ale vy ste starí, – ozve sa vtom spomedzi splašených dievčat šibalsky Kata. – Už by ste si mohli nechať i fúzy narásť.

– Veru starý, – fľochne zboku i hanblivá Helena.

– Aký starý? – bráni sa tento. – Ujec Kachnič má osemdesiat a jeho Katarínka o päťdesiat menej, no!

– Jaj a-j áj! – chichocú sa deti. – To len u Andrejov!

– A ja ho veru chcem! – ozve sa vtom päťročná Judka.

– Ale ty? – rozosmejú sa deti ešte viac. – Veď si ako krpec! Malá si, – ukazujú jej dlaňami len niečo od zeme. – Maličká!

– Narastiem, – odvetí drobizg celkom vážne.

– Lež či ťa počká pán podnotár – hm? – zadíva sa jej mať do povedomej tváričky, zabudnúc na všetky starosti.

– Však ma počkáte, kým narastiem, – postaví sa ono smelo proti nemu. – Pravda?!

– Počkám, – pohladí ju po vláskoch. – Len vo zdraví narásť!

– To by ti už nežičila, – zamieša sa mať. – Radšej ti vychováme niektorú zo starších. Muž bez dobrej ženy – „vzdychá, toulaje se“. Tak je to v biblii! Nie?

– Tak, – prisvedčí Jakub. – A kde je pán richtár?

– Tu v zadnej, – pohodí rukou na pootvorené dvere. – Číta postíliu. Máte zasadať?

– Nie.

– Veď to! – ponúka ho bližšie uspokojene. – Dala by som vám i do prednej zakúriť. Tu je však teplejšie. Na Ďumbieri je už snehu. Nevieš, príde ešte niekto?

– Myslím, áno! – zvážnie podnotár. – Niekoľko mešťanov videl som ísť. Iste mieria sem…

– A čo sa robí, preboha? – vystúpi na okrúhlu, rumennú tvár nedobré tušenie.

– Nič zvláštneho, pani Zuzana, – pozrie na ňu, ako by jej nechcel všetko zjaviť. – Nič. Viete, ako v terajšie časy. Švagor Milochovský je na ceste do vyhnanstva. Azda je už i v Nemecku. V Písme zas čítať: „bíti budou pastýře a rozpŕchnou se ovce stáda“. Na to možno myslí pán prior Mikuláš Housenka, osadený na valaštianskej fare. Tam má – počuť – i chorvátskych vojakov grófa Collaltu. Nuž opatrnosti nezbýva. Človek v taký čas nerád je sám. Preto ideme za pánom richtárom viacerí – poradiť sa.

– Počuj, Jakub, – stiahne husté obočie, nakloniac sa k nemu predesená, – azda by nám chceli vziať i kostol, faru a ostatné?

– Neviem, – stisne tento plecmi. – Uvidíme!

– To by nešlo len tak! – blysne jej v očiach povedome.

– Ako to myslíte?

– Nuž tak, – zapáli sa v obličaji, – richtár Daniel Chmelius necvičil za roky mešťanov v zbroji pre daromnicu. To si tí páni rozmyslia!

– I ja myslím, pani Zuzana, – pozrie na ňu s úctou i obdivom.

Podnotár vojde do zadnej, Zuzana frkne dverami do kuchyne. On to ani nezbadá. Deti sa jej však smejú, keď utiekla. Hlásia jej, ako si pána Gronella vyvolila Judka za muža, ak ju počká. Ona je však ešte vždy, ako fakľa. Z hojných gaštanových vlasov vypadne jej stužka na zem. Hlboké oči, modré na starú mater, trochu sú zvlhlé. Jamky zružovelé. Vidno, päsťami si ich trela. Z jemných čŕt volá prirodzený stud. Na krojených perách červenie sa jej ešte vždy akési nevypovedané, zlostné slovo.

– Čo ti je, Zuzana? – okríkne ju mať, hoc má plné ruky práce. – Čo si taká usmoklená?

– Keď ste vy takí…

– Akí? Nože ma nehnevaj, – dupne na ňu.– Dnes-zajtra si dievka na vydaj a divšia si, ako líška v Drakšiari! Nerozumieš žartu? Judka má viac rozumu, ako ty!

Dostalo by sa jej i viac kázne. Pod bránou však znejú tupé kroky. Po hluku počuť, idú ľudia – väčší počet. Kroky sú vždy ťažšie, rozhovor stáva sa určitejším.

– Dobrý večer!… Dobrý večer! – vchodia mešťania do kuchyne, skade oberučná Uliana vynáša kolísku. Richtárka zas vyháňa deti do prednej.

– Ach, pekne vás vítam, ujec Padlicius, – stačí povedať vľúdne slovo pani Zuzana, i ruku podať čerstvému šesťdesiatnikovi, vyholenej, vajcovitej tvári. – Akože je pani Beta? Dobre? Chvalabohu! A vy, pán Taxner, ako? Judka je už hore? Počúvam – prechorela. Veď to príde! Len keď je už lepšie! Má trápenie s tromi malými. Aspoň chová synov!

A u Závadských ste zdraví, pán Georgius? Pani Marina čo? Či tiež s deťmi? Má tri dievky a jedného syna. To je nič! My máme štyri. Dajú ma pekne pozdravovať? Ďakujem! Veď sú moje vrstovnice. I mladšie, ako ja. A vy, pán Rostarius? Bolia tie nohy? Len bolia? Hja, vdovec! Mali by ste si ešte nájsť niekoho, čo vám ich pomastí, – smeje sa do očú vážnych pánov, už i s prešedlými vlasmi, zato tvrdého rodzaju. – A čo sváko Gratza? – Prijíma ďalej došlých, ponúkajúc ich do zadnej. – Akože pani Dorotha? Dobre sa jej kŕmia husi? Naša Uľa, – mrkne na kvitnúcu vdovicu, práve žltučké masielko zberá z džbánky, – tá mi veru dve pridusila. No, stane sa! Hľa, i pán Vrbovský idú k nám! Pekne! Veru ste už dávno nenakukli! Ako sa majú dievčatá? Anička sa vraj už vydáva. Šesťnásť rôčkov a dievča ani kvet. Nie div, keď jej ten Andrej Futasov nedá pokoja. V tom veku veru nedal ani mne môj pán Chmelius! To je už božie riadenie. Hen u Taxnerov Judka má len dvadsať a už troch synov, Janka, Miška, Maťka! Keby to Boh nechcel, nebolo by. U Futasov má Helena tiež len dvadsaťšesť a päť drobizgov ju drží za sukňu. Iba u Staxov je pusto, – podá ruku urastlému, bradatému pánu Gottfriedovi. Má niečo vyše päťdesiat, vykračuje si však ani mládenec. – Pani Barbora má už všetko pripravené na novú priadzu? My veru ešte všeličo nestačíme.

Nech sa len páči dnu! I vy mladí ženáči, – usmeje sa na Fašku, Skroviniusa a Martina Oleriniho, všetko dobrých, červených chlapov. – I pán Lopušín sa hodí medzi vás, keď ste i spolu nemládenčili! A sváko Andrej Kachnič, – vtiahne ho do kuchyne, urastlého, keď už i bieleho ani jabloň, – tí sa vám všetkým nedajú! Čo je pre Brezňana osem krížikov? Vezme si takú Katu… Rozdiel je medzi nimi pol storočia, ale má ženu ako kvet a gazdinú, ani z mravenčej rodiny! – víta pani Zuzana rad radom vážnych mešťanov veselo, ako vždy. Ani čo by bolo v meste všetko v najlepšom poriadku.

A mešťania vchodia, ani sa dvere nezatvárajú, v čižmách, mentiekach s ťažkými striebornými gombarni, s plochými širákmi v ruke – starší, mladší. Všetci však s mrakom starostí na čele. Iba všetečný Ondrej Fintok, na roky ani nie tak hojný, ako na bláznovstvá – pristaví sa pri vdovici. Práve trepe zobraté maslo v šechtári. Obzerá si ju, mykajúc hrubými gambami, kým pani Zuzana skočí do prednej utíšiť rozmravčané deti. Zapára do ženy, žhavej jak pahreba a šepce jej reči, od ktorých sa ešte väčšmi rozžeravie.

– Uľa, Uľa, – potrhne ju za plece, – jak môžeš bez muža a taká mladá?

– Umrel mi, čo robiť?– blysnú jej šibalsky čierne oči.

– Nájdi si druhého, – uštipne ju po líci. – Niet azda v Brezne dosť chlapov?

– Jest! Čo by nebolo?– odťahuje sa od neho. – Keď ma nikto nechce.

– Čo by len nie? – podíde za ňou. –I ja by pristal na teba!

– Ta choďte! I – odstrčí ho od seba. – Máte ženu…

– Mám, mám, – uškrnie sa Fintok, – ale takú – kam ma posadíš, tam sedím.

– Načo ste si takú vzali? – fľochne bokom Ula na dvere z prednej, či nejdú gazdiná. – Akú ste si našli, takú máte!

– Veď, veď, – vzdychne Ondrej, celý rozčertený.

– Čo si dostal, to si drž! Pravda?

– Veru, – stisne Čermáčka pery a prikývne mu hlavou. – A čo by ste už išli za pánom richtárom. Nájde vás tu pani, zle bude na mňa.

– Idem, – schytí sa ženáč. Dobrý človek, i poctivého ševcovského cechu majster. Len búrna, nepokojná krv. – S Bohom, Uľka, – šľahne ešte po nej rozpáleným pohľadom.

– Uľa, – zachytí ten pohľad pani Zuzana, vyjdúc od detí z prednej, – daj si s tým Fintokom pokoj! Nevieš, má ženu i deti?!

– Ja nemám s ním nič, – zamračí sa jej nad očima. – Povedala som mu nech ide.

– Veď to, – skrotne prísny pozor panej. – To je chlap, ktorému je voda z vlastnej studne nikdy nie dobrá. Najprv chcel veľa vyženiť, vzal si Marinu od bohatých Svoradov. Priniesla mu i majetku, i tri dcéry. Teraz je už škamravá, suchá a chlap poletuje ani netopier poza humná. Vieš to ty?

– Čo mňa do toho? – odvrkne Ula namrzene, cifrujúc vytrepané maslo lyžicou. – Pre mňa môže lietať i po topoľoch a v Drakšiari popod jedlinu. Ani som nefľochla na človečiska.

– Veď nech aj nie, – stiahne pani výstražné obočie. – U nás je to nie žart. Vieš čo sa stane v Brezne s chlapom, ak prestúpi šieste božie prikázanie?

– A čo? – narovná sa vdovica zvedavo.

– Skrátia ho na Viselniciach o jeho sprostú hlavu, – zvážnie zrazu pohľad pani Zuzany. – Tu je nie, ako na dedine. Tu je magistrát! Vieš, ako obišiel valach Tomáš Tatárik – osem rokov je tomu – čo si zabil kamaráta Fašku? Odsúdili ho rozštvrtiť. Aj to vykonali… A so ženou vieš čo by bolo, nech ju tak dochytia pri hriechu?

– Ozaj čo?

– Narazia ju na kôl, – prikývne si pani Zuzana i dvakrát na dôraz. – Veru na kôl, stvorička!

– Pre mňa môžu i na dva, – zmraští Ula pekné okrúhle čelo a utrie si oči zásterkou. – Však som mu ja ukázala cestu, – začne fikať. – Hneď som vedela že bude kázeň. Vdovica, cez potok lavica!

– No, nič je nič, – chlácholí ju richtárka. – Nerev, Ula! Veď som ti len, na čo máš dať pozor s takým človekom. Nosa som ti neodhryzla. Nehuč! Choď radšej k deťom a ulož tie mladšie.

V zadnej sú už pomaly dlhé lavice obsadené. Za vrchstolom v košeli a prucliaku so striebornými gombami, sedí domáci pán. Zdravý, silný štyridsiatnik, strednej postavy, červených líc, tmavého, chlapského pozoru, viacročný richtár mesta – Daniel Chmelius. Vedľa neho asi o štrnásť rokov mladší podnotár, Jakub Gronell. Potom radom ostatní, až po Fintoka. Všetko vážení mešťania, z nich len silný, plavý Stax, čo má bradu a počerný Taxner, komorský úradník, je fúzatý. Ostatní sú hladkých tvárí. Sedia zamĺklí. Oči im blúdia nepokojne z kúta do kúta. Napokon spočinú na domácom pánovi, zamyslenom, ako i oni…

– Aká pocta môjmu domu! – prehovorí k nim vážne richtár, nad neho nebolo v meste lepšieho vodcu od blahej pamäti Izáka Socovského. – Nevolal som vás, prišli ste, – ukladá dôrazne slovo na slovo pri nastavšom hrobovom tichu. – Tuším, čo vás dnes priviedlo!

– Časy sú zlé, – zdvihne sa z prítomných muž ostrých očí, tvrdý, ani z hrče, orátor Matej Faško. – Krv volá k nebesiam po uhorskej krajine! Cisárski generáli vešajú popri cestách ľudí na stromy, ani hrušky. Keď Eszterházy zaujal Oravský zámok, rúbali, štvrtili, vešali, na kôl narážali a hrdúsili tam ľudí až hrôza. Majiteľ zámku, starý Thököly, umrel. Mladý, nedospelý Imro ušiel na Likavu s otcovským mečom v ruke a v srdci s túžbou po pomste. Nedobré sú to znaky, nedobré! Ako ten dobytok v našich horách, keď cíti dravého medveďa, zhŕkne sa okolo pastierskej koliby, tak i my… Náš pán velebný, Ján Milochovský, so superintendentmi Kalinkom, Tarnóczym a inými kňazmi – predvolaný pred prešporský delegovaný súd ako sprisahanec a vlastizradca– musel podpísať reverz a ísť do vyhnanstva. V obci Valaskej je zas prior prievidzských piaristov, páter Mikuláš Housenka. Tento dnes – zajtra môže sa zjaviť v Brezne a sadnúť si do nášho cirkevného dedičstva.

Koniec ukážky