Sváko Ragan z Brezovej I.

Elo Šándor

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-066-7 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-067-4 (MOBI)

Úvod.

Keď som pred rokom v ktoromsi dennom časopise uverejnil prvý úryvok z príbehov „Sváka Ragana z Brezovej“, počali sa brezovskí sváčkovia i strynky vzájomne vypytovať:

„Ná, koho to len ten oný myslel? Nebodaj mal na mysli teba, Juro, však tys najvac viselectví postvárál…“

„Vidíš ho - bráni sa upodozrievaný – prečo by mal akurát moje viselectvá spomínat, azda si bol ty Ščeván odchodnejší od ostatných? Vačším dílom sa to na Teba vztahuje, bol si ty Sčevko fajn chlap, ej veru bol, bohuprisám, ošmek si bol aj ty jako fšetci…“

„Koho to len myslel?“ Hádali aj „strynké,“ mládež i stárež, na koho by sa moje kresby asi vzťahovali. Spomínané sú aj dnes určité osoby, ktoré v očiach pravoverných Brezovanov javili sa ako hrdinovia môjho líčenia. Ked po čase zjavili sa v dennej tlači ešte niektoré kapitoly o svákovi Raganovi, nebolo konca-kraja vypytovaniu, ale vtedy moji brezovskí priatelia už aj na mňa doliehali žiadosťami, abych im povedal, koho vlastne skrývam za menom Ragan spomedzi toľkých Brezovanov, ktorí sa ku príhodám, mnou o svákovi Raganovi líčením, priznávajú?

Tieto dotazy sú svedectvom, že povaha môjho „sváka Ragana z Brezovej“ je spoločná každému domorodému Brezovanovi, chytrá, bystrá, dovedna a keď treba i figliarska – ako to už obchod alebo dlhá chvíľa sebou donáša. Brezovana ani sto židov neošiali, to je pravda a spolu aj svedectvo najmenej toľkej obchodnej podnikavosti, akej len u najpodnikavejšieho národa, u Židov nachodíme.

Vo svojich kapitolách o svákovi Raganovi snažil som sa načrtnúť aspoň niekoľko príbehov z vlastností Brezovana prýštiacich. Opakujem, len niekoľko, poneváč podobných je na Brezovej pod Bradlom ešte vždy veliké množstvo, ktoré dosiaľ perom zachytené neboli. Tak napríklad: príhody nebohého košariského farára a dekana Štefánika, otca to nášho oslávenca, generála Dr. Milana Rastislava Štefánika, skúsenosti s cestovaním za hranicami a v salónnom vozni „strynkej Osuských,“ matky nášho zahraničného bojovníka a dnešného parížskeho vyslanca, Dr. Štefana Osuskébo atď. O cestovaní Brezovanov do Ameriky, z Ameriky, o nakupovaní škopov v Rumunsku, Besarábii, na Balkáne a ich speňažení v Paríži – dali by sa celé zväzky popísať. Naši folkloristi mali by hojnú žeň pre svoje perá na Brezovej pod Bradlom. Obec táto vyniká svojím jedinečným svojrázom, ktorý vie upútať i cudzinca sem zavítavšieho.

Nie som Brezovanom, iba „prespoľným,“ teda nelíčim zvláštnosti svojho rodiska. Najnovšie ma moji brezovskí priatelia „štepeným Brezovanom“ nakrstili. Som hrdým i na túto prezývku, lebo Brezovan má byť prečo hrdým na svoj pôvod. Vždy som sa na Brezovej lepšie cítil, ako kdekoľvek inde a menovite pred a počas vojny Slovák, národovec nachodil tu vždy skalopevný celok sebavedomých a neohrozených slovenských národovcov. Rád som mal vždy Brezovanov. Priateľská láska k Brezovanom, ich typický svojráz známy mne už od detských mojich časov, viedli ma k napísaniu tohto dielka. Rád bych ním upozorniť folkloristov, aby Brezovej pod Bradlom a vôbec podbradlanskému kraju venovali vďačnú pozornosť, lebo „žeň jest tu mnohá, jen dělníkú málo“!

Napokon prosím čitateľov, aby jednotlivé state, citované v tomto diele v brezovskom nárečí, vyslovovali „po brezovský,“ to je – úplne tvrdo.

V Košiciach, dňa 8. marca 1927.

Pôvodca.

Sváko jako žiak

Hja, nech sa ve snách neplete, aj ja som chodél do školy a to až štyri zimy-čeperia sa zavše sváko pri poháriku – a naučél som sa vac jako tí neskajší fagani, čo na univerzitu chodia. Chodél som hen do našej cirkevnej školy, ked sme si ešče polienka na zakúrenie sebú noseli a pánovi učitelovi sobotáles plateli. Abecedu učeli nás pán rechtor tak po brezovský – á-bé-ab, to nehab, kde habneš, tam spadneš. Sebe na mysli, – niekdo mosí habat, kradnút! Keby kmíni nekradli, moseli by tí spravedliví krast.

Ked som prišiel od konfirmácie, povedali tatko: „Nále Sanko, ved si už dost múdry, ja z teba nechcem mat farára; ostaneš teda doma, do školy vac nepôjdeš a budeš sa priúčat kšeftu.“ Tak som ja hla, vyštudoval a se mnú vaččina mojich spolužiakov. A veru nám to stačelo! Kristu, Brezovana ani Žid neprekabáti! A národovcov naša brezovská cirkevná škola též z nás vychovala! Takých Slovákov nebolo, jako boli a sú Brezovania!

Ked ma nebohý tatko zegzamenovali, povedal som im: „Tatko, vy ste fajn chlap, asnaj bych sa už aj oženél!?“ A oni hodeli mi pár takých nečítaných remjencom na najmakšú čiastku tela a bolo po diškurzi.

A veru bolo mi lúto za školú, najvac ked ma tatko naozaj ke kšeftu začali pribierat, kože vyrábat, surové kupovat a vyrobené zas predávat. Ve škole som bol taký zbytkár, jako ostatní: ach čo sme sa my delenjakých viselectví navystrájali? Prosím vás – jako deti! Aj písmo hovorí: „Dokud jsem byl díte, mluvil jsem i činil jsem jako díte, – když jsem se stal mužem, opustil jsem detinské véci.“ Ked som už bol na miesto, t. j. ked mi začali pod nosom kostrnky šibat, počala fajka šmakovat a ked mi tatko kúpeli prvé čižmy – kordovánky (dosal som nosél len šité), opustél som detinské veci aj ja a citél som sa mládencom. Potiaľ svákove rozpomienky. Ale vráťme sa ešte k mendíčeniu.

Ako sváko „mendíčeli“

Sváko boli aj mendíkom, čo je samo pre seba zvláštna kapitola ich života, ich detských časov. Viete, čo je to za tvor, za hodnosť – taký cirkevný mendík u evanjelikov? To je viac, ako miništrant u katolíkov, poneváč miništrantom môže byť každý príslušník tejto konfesie, ale mendíkom sa treba narodiť. Menovite vtedy sa bolo treba takému talentu narodiť, keď sváko „mendíčeli“ na Brezovej. Vtedy si rechtor aj farár mohli ešte vybrať v kandidátoch mendíctva, ale dnes? Škoda vravieť, čo si vyberieš z povojnových výrobkov!?

Mendík je ináče štvrtou a či piatou „duchovnou“ osobou v zbore, dľa toho, či slúži na fare, alebo u učiteľa. Prvou je pán farár, druhou pán rechtor, treťou „strýko“ kostelník, štvrtou osobou je farský mendík, piatou školský. Plat má cirkvou stanovený, ešte aj dnes ten istý, ako pred polstoročím, a to 8 zlatých a 10 meríc raži, ktorá nebýva nikdy prvotriednou. O výročitých sviatkoch dostane nejaký peniaz do pokladničky, taktiež keď dakto zomrie, alebo sa narodí, tiež pri sobášoch, krstoch a úvodoch. Na Štedrý večer obidvaja mendíci chodia na koledu po všetkých cirkevníkoch.

Čo má za služobné i mimoslužobné povinnosti takáto piata „duchovná“ osoba v cirkevnom zbore?

Farský mendík za časov svákovho mendíčenia zvonil v nedeľu a vo sviatok prvý raz do kostola, školský druhý raz a tretí raz obidvaja spoločne, pripustiac na vežu ešte daktorého tretieho chlapca. Tak bolo tomu aj pri rorátoch. Mŕtvemu pri pohreboch zvonili obidvaja. Cez celý týždeň na obed a večer odzvonil vždy školský mendík, teraz – ako počúvam – aj táto služba je na každého mendíka stejne rozdelená.

Kým na brezovskej veži hodín nebolo, mendík sa riadil spravidla podľa pani rechtorkinej kuchyne. Keď táto mala hrach uvarený, bolo poludnie, vtedy išiel zazvonit a na večer zase keď nebolo ešte prítmie a sovy nad zvonmi na zvoniaceho mendíka ešte nesyčali. Počas bohoslužieb jedon mendík tlačil mechy pri organe (obyčajne ten menej dovednejší), druhý zase sedel pri organistovi ukazujúc mu prstom riadky spievanej piesne. Pravda, sám musel mať dobrý hlas a vedieť spievať ako sa na mendíka patrí. Pri pohreboch vždy striedavo jedon mandík niesol kríž pred smútočným sprievodom na cintor a druhý s chlapci vyzváňal nebohému na poslednú cestu. Ináč musel mendík povedľa poslíčkovskej práci svojho predstaveného obstarávať kuchynské práce a robotiť v záhrade pani farárky, alebo pani rechtorky. Obidvaja mendíci pred výročitými sviatky vymietli kostol a zotreli pavučiny.

Ako som už spomenul, keď boli sváko ešte takým 11-12 ročným „viselcom,“ vtedy nie každý mohol byť mendíkom. Tak pán farár ako aj pán rechtor chceli, aby patričný bol dobrým spevákom, mocný fyzicky i duševne, tiež nesmel byť zaostalý, bo veď pomáhal p. rechtorovi pri organe spievať. A poneváč náš sváko mali všetky tieto dobré vlastnosti, stali sa mendíkom. A bolo im to dobré. Naučili sa mnohému – medzi iným: pytliačiť, vrany chytať, straky a sovy vyberať atď., pritom ale privykli aj osožným veciam. Všetko spomeniem, až na to príde rad.

Sváčko teda „mendíčeli“ u p. rechtora, ktorý si ich takého „miglanca“ sám vynašiel a akceptoval. „Tatko s mamku proti tomu ništ nemali.“

Ako Sanko pani farárkine „sliepky chytál.“

Kto by to dnes na nášho sváčka povedal, že by bol za svojho mendíctva takým ošmekom býval, akoby ho nadpis tejto stati pred neinformovaným človekom na prvý pohľad usvedčoval?! Podobná vlastnosť nijako sa nezrovnávala s nymródskou krvou, ktorá v tých dobách v Sankových žilách až priveľmi prúdila. Fakt je, že Sanko „rechtoréch“ aj chytal aj nechytal sliepky pani farárke – ako sa na vec dívame.

Sluší poznamenať, že rechtor, ako slobodný, nevedel dobre zaplniť a využiť velikého svojho bytu. V jednej izbe rástla mu cibuľa, ktorú si dopestoval v kvetinovej záhrade svojej, aby mal zavše ku „pressburštu,“ v oknách kvitli jaterničky a jelitká, ktoré od zbožných cirkevníčiek zavše ako „karmínovú výslužku“ dostal. Do okien si ich odkladal na čerstvý vzduch, aby sa mu vraj „nezesmradely.“ Tam na ne zavše „zabol,“ a pleseň ich pokryla niekedy až do 2 centimetrovej výšky. Stejný osud stíhal aj rozličné tie „božie milosti,“ ryby a všelijaké, niekedy aj korením plnené koláče, ktoré ako „slova božieho učiteľ a boží gajdoš“ od svadobníkov a kmotrovcov dostával.

Mendík Sanko choval si v maštali zajacov a v komore mal zariadený zverinec. Jamu na „bobále“ spolu aj s p. rechtorom vycementovali, naplnili vodou a umiestili do nej kdesi pod Klenovou chytenú vodnú sliepku, lysku. V komore mali okrem toho živého kuvika, straku a vranu. Zverov si kŕmili baraním „massom,“ ktoré p. rechtor každodenne prostredníctvom Sankovým od ktoréhosi brezovského mäsiara kupoval.

Ký div teda, že keď vrany v tuhej zime hladné až do školského dvora priletovali – Sanko na ne nadstavil do záhrady železá, tie isté, na aké potkanov chytávame. Miesto mäsa, za vňadidlo do železa pripevnil kúsok kukuričného oklaska.

Čerti vedia, ako áno – ako nie, „rechtoréch Sanko“ na železá v záhrade zabudnul. Sneh sa stopil, vrana sa nechytila a želiezko sa usadilo navňadené na trávičke v záhrade. Poneváč rechtorova záhrada susedila s farskou a keďže plot tieto oddeľujúci, bol zlý, ošarpaný, nedivme sa, že sliepky pani farárky zachodili aj do školskej záhrady. Jedna z týchto, čierna chocholatá naťapila na kukuricu v Sankovom železe; ďobla doň, to sa vzpružilo a chytilo ju za krk. Kura hlúpa! Vrana bola opatrnejšia a nešla na kukuricu, ale sliepka… eh, všetko čo zná „slepačí rozum,“ doplatí na svoju hlúposť.

Za deň-dva po tejto slepačej tragédii spozoruje Sanko zo dvora, že v záhrade je chytená vrana; uteká k nej celý uradostený. Predstavte si jeho prekvapenie a hrúzu, keď v železe miesto vrany videl zdochnutú sliepku. Hneď tušil, že to bude farská sliepka. Husia koža nabiehala mu po chrbte pri myšlienke, keď sa to dozvedia pani farárka, bude zle, nedobre! Obzerá sa dookola, či ho dakto nepozoruje. Bleskurýchle vytiahne sliepku zo železa a šmarí ju za plot, susedovi. Na nešťastie videl to kostolník a zavolá na nevinného Sanka:

„Počkaj ty kamas, však ti to ja u pani farárky zaondiem; naučia ta sliepky chytat!“

Kostolník si sliepku zdvihol, strynká kostolníkov na druhý deň si ju uvarila a požila, spoločne aj so strýkom, ale pani farárka vedela to ešte toho samého dňa. Ich slúžka Anča, nemala pilnejšieho na práci, ako roznášať po obci, že „ten volentier, Sanko rechtoréch, chytá sliepky pani farárce; dosál ich už dvacat popchél.“ A Sanko sa v ničom vinným necítil. Jestli predtým tchor, alebo kuna nejakého kohúta alebo sliepku z farského kurinca „potiahly,“ Anča všetko zniesla na hlavu Sankovu. Pani farárka mu tiež nevedeli na meno prísť. Prosím vás, nešťastie nechodí po horách, ale po ľuďoch!

Po tejto príhode Sanko sa za celého polroka pani farárke ani na oči neukázal. Keď si mal ísť pred zvonením pre klúč od kostolných dverí do fary, nešiel preň, ale vliezol vždy otvoreným oknom (sám si ho vždy po bohoslužbách otvoril) do kostola zo školskej záhrady a tiež tou samou cestou vracal sa po zvonení z veže tento raz Sanko nevinne trpel.

„Každá duše vrchnosti poddaná bud….“

Túto evanjelickú zásadu náš sváko velmi často hlásajú a sám sa dľa nej riadia, avšak ináč si ju vysvetľovali, keď u rechtora „mendíčeli.“ Možné, že im pán rechtor nevysvetlil zavčasu služobné a hodnostné stupne cirkevnej vrchnosti a preto si náš Sanko zavše zabuntošil, zarebelančil, zvlášť voči pani farárke. Neučinil tak snáď z nejakej zaujatosti, nepriateľstva voči, „pani matičke,“ ale „vyjádrél sa“ vždy vtedy, keď bol k tomu okolím pani farárky vyprovokovaný. K tomu okoliu patrili vtedy: hrušky a jablká vo farskej záhrade, na ktoré si Sanko – hoc mal ovocia i v školskej záhrade dostatok – cez plot niekedy siahnul, hlúpa sliepka, ktorá sa namiesto vrany do Sankovho železa lapila, „Jano farárech“ a slúžka „Anča farárech,“ ktorí sa na Sanka čertili a do duše ho nenávideli, pretože nemusel toľko pracovať, ako oni. Ku okoliu tomuto patrili tiež mačky pani farárkine, ktoré do školskej maštale potajomky zachodili, tam Sankových zajacov škrtili a po jednom si cez murovanú ohradu do fary odnášali.

Sanko mal ináče pred pani farárkou „na kilometer rešpekt,“ vyhnul sa jej, kde mohol, bál sa jej viacej ako rechtora spolu aj s farárom. Ale čo je moc, je moc. Keď mu zajacov v maštali ubývalo, pozbyl Sanko ..rešpektu“ voči pani farárke a menovite voči jej mačkám. Dal si na veci záležať. Schoval sa neďaleko maštale s jeho flintou, číhal na mačky a za týždeň 3 z nich odstrelil. Štvrtú zabil práve ako stála na plote, deliacom faru od školy. Mačka i so zaškrteným zajacom prevalila sa na farskú stranu, čoho svedkami boli pán farár i s pani farárkou, práve na dvore sediaci.

Na fare nastal zhon, poplach a lamentácia. Pani farárka už teraz vedeli, kam sa im mačky tratia. Aj pána farára to dopálilo a škandalizovali sa nad nezbednosťou rechtorovho mendíka. Za chvíľu zjaví sa Sankov kolega, čili „Jano farárech“ na školskom dvore so vzkazom Sankovi:

„Sanko – a pani farárka ti odkazujú, aby si išiel kočky do Baranca strielat a abys sa im na oči ani neukazoval…“ A Sanko mu rebelantsky odsekne:

„A ty povedz pani farárce, ked si chcú kočky chovat, aby si ich vodeli priviazané na špagáte…“

Na budúcu nedeľu pán farár mali kázeň o nezdarnej mládeži, v ktorej „oko boží nenalézá zalíbení…“

Sanko sa priúča pytláctvu, čili po brezovský – raušíctvú

Prosím vás, tomu sa nedivte. V tých časoch mal každý Brezovan flintu už či v izbe, v komore, v stodole, v daktorom došku slamenej strechy svojej, alebo vonku v lese, v dutom strome. Ani jeden bez toho nebol. Hory blízko, zvere všelijakej, „preš prisámbohu ná – čo by si nezastrelél! Azdaj ju ten Pálffy stvorél!?“ A keď by aj, Brezovan si zavše jeleňa alebo srnca odstrelil, hoc by bol i sám Pálffy na jeho hlave sedel. (Pálffy býv. gróf vlastní i dnes veľký komplex hôr, oboru – tiahnucu sa od Smoleníc, okolo chotára jablonického až k Brezovej.) Dnes to už jaksi utícha; nie každý Brezovan má „tú potvoru,“ flintu. Za to skôr by ju človek našiel u Košariščanov. Avšak, vráťme sa k veci!

Sankov šéf, rechtor, čili „cirkevný muzikant“ stal sa spoločníkom poľovky v chotári slávnej, velikej obce Brezovej. No – a Sanko tiež, ale len v tom, že ponášal za svojím principálom odstrelených zajacov a jarabice. Netrvalo dlho a v Sankovi sa ozvala krv predkov a srdce zatúžilo tiež po búchačke, akú pán rechtor mali. Otec by mu ju nebol kúpil, sám na takú parádu peňazí nemal; spomenúť o tejto svojej túžbe – bál sa prípadného pohlavku rechtorovho, tak, čo robiť? Sanko dúfal a nezúfal a dočkal sa splnenia svojich tužieb.

Koniec ukážky