Asia

Ivan Sergejevič Turgenev

Preklad: Dobroslav Chrobák

Obálka: Pavel Petrovič Čistjakov - Giovannina, voľné dielo. Vytvorené v programe Canva

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-036-0 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-037-7 (MOBI)

I.

Mal som vtedy dvadsaťpäť rokov, začal N. N., záležitosti dávno minulých dní, ako vidíte… Práve som sa dostal na slobodu a odišiel som za hranice, nie preto, aby som »dokončil svoje vychovanie,« ako sa vtedy vravievalo; jednoducho sa mi zachcelo podívať sa na boží svet. Bol som zdravý, mladý, veselý, peniaze mi nechýbali, starostí som ešte nemal nijakých – žil som neohliadajúc sa napravo ani naľavo, robil som, čo som chcel; slovom prekvital som. Vtedy mi ani na um nezišlo, že človek nie je rastlinou a že mu nemožno dlho prekvitať. Mladosť je pozlátený medovník, nazdá sa však, že je chlebom vozdajším; – ale príde čas a i chlebíka sa naprosíš. Ale šíriť sa o tom je zbytočné.

Cestoval som bez akéhokoľvek cieľa, bez plánu; zastavoval som sa všade, kde sa mi zapáčilo, a šiel som hneď ďalej, náhle som pocítil túhu vidieť nové tváre – najmä tváre. Zaujímali ma výlučne iba ľudia; nenávidel som zaujímavé pomníky, pozoruhodné zbierky, púhy pohľad na najatého sprievodcu vzbudzoval vo mne pocit hnevu a stiesnenosti; div, že som z rozumu nepostúpil v drážďanskom »Grúne Gewolbe«. Príroda pôsobila na mňa neobyčajne, ale nemal som rád jej takzvanej krásy, neobyčajných vrchov, útesov, vodopádov; nemal som ju rád, keď sa mi vnucovala, keď mi prekážala. Zato tváre, živé ľudské tváre – reči ľudí, ich pohyby, smiech – bez toho som sa nemohol zaobísť. V zástupe mi bývalo vždy neobyčajne ľahko a veselo; bolo mi veselo ísť, kade išli ostatní, kričať, keď kričali iní, a súčasne som sa rád díval, ako títo iní kričali. Zabávalo ma pozorovať ľudí… ba ani som ich nepozoroval – díval som sa len na nich s akousi radostnou a nenásytnou zvedavosťou. Ale opäť som odbočil.

Tak teda pred dvadsiatimi rokmi žil som v neveľkom nemeckom mestečku Z., na ľavom brehu Rýna. Hľadal som samotu; práve ma bola trafila do srdca istá mladá vdova, s ktorou som sa zoznámil v kúpeľoch. Bola veľmi pekná a rozumná, koketovala so všetkými – i so mnou, hriešnikom, – sprvu ma dokonca povzbudzovala, ale potom ma kruto zranila, obetujúc ma za jedného bavorského poručíka. Musím sa priznať, že rana v mojom srdci nebola veľmi hlboká; ale považoval som si za povinnosť oddať sa na nejaký čas smútku a samote – čím sa mladosť neteší! – a usadil som sa v Z. .

Toto mestečko sa mi pozdávalo pre svoju polohu na úpätí dvoch vysokých kopcov, pre svoje ošarpané steny a veže, pre prastaré lipy, vysoký most nad jasnou riečkou, vtekajúcou do Rýna – a najmä pre svoje dobré víno. Po jeho úzkych uliciach prechádzali sa večerom, priam po západe slnca (bolo to v júni) veľmi peknučké plavovlasé Nemky a stretnúc cudzinca, prihovárali sa príjemným hlasom: »Guten Abend!« a niektoré z nich neodchádzali ani potom, keď mesiac vyšiel spoza ostrých striech starých domov, a drobné kamenie dlažby jasne sa rysovalo v jeho pokojnom svite. Rád som vtedy blúdil po meste; mesiac, zdalo sa, uprene sa naň díva z čistej oblohy; a mesto čulo tento pohľad a stálo pozorne a pokojne, celé zaliate jeho svetlom, tým pokojným a súčasne ticho dušu vzrušujúcim svetlom. Kohút na vysokej gotickej zvonici blyšťal sa bledým zlatom; práve takým zlatom prelievaly sa vlnky na čiernej hladine riečky; tenučké sviečky (Nemec je sporivý) skromne horeli v úzkych oblokoch pod bridlicovými strechami, vinič potajomky vystrkoval spoza kamenných ohrád svoje špirálovité úponky; čosi prebehlo tôňou okolo starobylej studne na trojuhlastom námestí, znezrady sa ozvalo ospalé pískanie nočného strážcu, dobromyseľné psisko polohlasne vrčalo, a povetrie sa len líškalo k tvári, a lipy voňali tak sladko, že prsia nevdojak dýchali stále hlbšie a hlbšie, a slovo: »Grettchen« – trochu ako výkrik, trochu ako otázka, priamo sa dralo na rty.

Mestečko Z. leží na dve versty od Rýna. Často som sa chodieval dívať na velebnú rieku a snívať – nie bez akéhosi napätia – o ľstivej vdove. Vysedával som celé hodiny na kamennej lavici pod osamelým obrovským jaseňom. Malá socha Madony, s tvárou skoro detskou, na hrudi s červeným, mečami prepichnutým srdcom, smutne sa dívala spomedzi jeho haluzí. Na druhom brehu bolo mestečko L., trochu väčšie ako to, v ktorom som sa usadil. Raz večer sedel som na svojej obľúbenej lavici a díval som sa to na rieku, to na oblohu, to na vinice. Predo mnou driapali sa plavovlasí šarvanci po bokoch lodi, vytiahnutej na breh a obrátenej nasmoleným bruchom navrch. Loďky ticho plávali pod slabo vzdutými plachtami; zelienkavé vlny kĺzali pomimo, ľahko sa nadúvajúc a špliechajúc. Odrazu doleteli ku mne zvuky hudby: začal som počúvať. V meste L. hrali valčík; basa chvíľami hučala, husle nejasne vzlykali, flauta smelo pískala.

»Čo je to?« opýtal som sa starca v zamatovej veste, v modrých punčochách a v črieviciach s prackami, ktorý išiel práve okolo.

»To,« odvetil mi, preložiac najprv fajku z jedného kútika úst do druhého, »študenti prišli z B. na kommers.«

»A, to sa teda podívam na ten kommers,« pomyslel som si, »v L. som beztak ešte nebol.« Našiel som prievozníka a pustil som sa na druhú stranu.

II.

Možno, že všetci nevedia, čo je taký kommers. Je to slávnostná pijatika zvláštneho druhu, na ktorú sa poschodia študenti jedného kraja alebo bratstva (Landsmannschaft). Temer všetci účastníci kommersu nosia oddávna ustanovený kroj nemeckých študentov: attily, čižmy a malé čiapočky s obrubou istých farieb. Študenti sa schádzajú obyčajne k obedu pod predsedníctvom seniora, t. j. najstaršieho, a zabávajú sa do rána, pijú, spievajú piesne, Landesvater, Gaudeamus, fajčia, nadávajú na filistrov; často si najímajú hudbu.

Práve takýto kommers konal sa v L. pred neveľkým hostincom pod štítom »Slnka«, v záhrade, obrátenej do ulice. Nad samým hostincom i nad záhradou viali zástavy; študenti sedeli okolo stolov pod ostrihanými lipkami; ohromný buldog ležal pod jedným zo stolov; stranou, v besiedke z brečtanu usadili sa hudobníci a horlivo vyhrávali, čochvíľa sa posilňujúc pivom. Na ulici, pred nízkym plotom záhrady zišlo sa dosť hodne národa: bodrí občania mestečka L. nechceli zmeškať príležitosti podívať sa na cudzích hostí. I ja som sa zamiešal do zástupu divákov. Bolo mi veselo dívať sa na tváre študentov; ich objímanie, ich výkriky, nevinné koketovanie mladosti, blčiace pohľady, smiech bez príčiny – najlepší smiech na svete – celé to radostné kypenie života, mladého, sviežeho, táto túha hnať sa vopred – kamkoľvek, len vopred – tento dobrodružný, bezstarostný život ma dojímal a podnecoval. Nemal by som ísť k nim? spýtal som sa sám seba…

»Máš už toho dosť, Asia?« ozval sa zrazu za mnou mužský hlas po rusky.

»Počkajme ešte,« odpovedal druhý, ženský hlas tým istým jazykom.

Bystro som sa obrátil… Môj pohľad padol na hodného mladého človeka v ruskej čapici a v širokej gurtke; držal popod pazuchu dievča nevysokej postavy, v slamenom klobúku, ktorý zakrýval celú hornú časť jej tváre.

»Vy ste Rusi?« vykĺzlo mi nevdojak z úst.

Mladý človek sa usmial a odpovedal:

»Áno, Rusi.«

»Vôbec som nečakal… v takomto zákutí,« začal som.

»Ani my sme nečakali,« prerušil ma, »no, tým lepšie. Dovoľte, aby som sa vám predstavil: volám sa Gagin, a tuto je moja…« na chvíľu sa zarazil, »moja sestra. A vaše meno prosím?«

Koniec ukážky