Koniec Ryšavého vlka

Bob Alberts

Občianskemu združeniu Zabudnuté knihy sa s použitím bibliografických databáz nepodarilo identifikovať autora.

Podľa pôvodného vydania z roku 1947. V texte boli vykonané minimálne úpravy.

Obálka: Frederic Remington, The Parley (voľné dielo). Vytvorené v programe Canva.

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-080-3 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-081-0 (MOBI)

I.

Bolo to v tom čase, keď v druhej polovici minulého storočia, po vojne Severu proti Juhu, prúdili celé karavány obyvateľov Nového sveta z Východu na Západ, v nádeji, že v divej, nebezpečnej pustatine nájdu priazeň šťastia, trvanlivý domov a vytúžené bohatstvo, aspoň toľké bohatstvo, že budú môcť pokojne a ľahšie žiť. Budúcnosť bola sľubná, no začiatky boli ťažké. Kolonizátori museli skúsiť na vlastnej koži nejeden krvavý kúpeľ v bojoch s tlupami večne nespokojných a prisťahovaleckému živlu odporujúcich Indiánov. Ich boj, kým bojovali za svoju zem a proti bielym votrelcom, bol spravodlivý a nemožno im ho vyčítať ako surové príkorie, páchané na druhom.

Avšak cesty týchto karaván boli neraz, ba veľmi často skropené krvou, ktorá volala po pomste. Lebo túto krv neprelievali len ukrivdení a bielym plemenom čoraz hlbšie do nevľúdnych končín vytláčaní červení domorodí obyvatelia… Lež v málo civilizovanej krajine, v ktorej spočiatku platil iba zákon tvrdých pästí a právo prvého, vyrojili sa celé kŕdle dobrodruhov, darebákov, zlosynov, dravcov v ľudskej koži, ktorí využívali údobie zdanlivého bezprávia vo svoj prospech, pričom veru ani najmenej nevyberali spôsoby na dosiahnutie svojho cieľa. Nehnusili sa im najohyzdnejšie zločiny, nebridila sa im krv vraždených, ktorou si vykupovali svoje bohatstvo.

Nejedna karavána stala sa obeťou týchto krvilačných, bezohľadných podliakov.

Okrem domorodcov, bojujúcich čestne a nezištne, prepadávali karavány kolonizátorov menšie, niekedy i väčšie hordy Indiánov, ktorých rozdrobené kmene nevedeli sa už vzchopiť na mocnejší a organizovanejší odpor proti živelnému postupu bielych votrelcov. A týmto prepadovým skupinám boli často na čele sami belosi. Ich zákerné bandy boli najnebezpečnejšie a najsurovejšie, lebo bojovali s rozvahou a so ziskuchtivou vypočítavosťou belocha – zločinca, vyvrheľa civilizovanej ľudskej spoločnosti.

Jednej z týchto lúpežných indiánskych bánd bol vodcom, veliteľom a druhým náčelníkom Ryšavý vlk, občianskym menom dobre známy a neslávne preslávený ako Warner Beering. Stačilo vysloviť jeho meno, aby sa poctivý občan zachvel od hrôzy alebo zaťal päste od zlosti a nenávisti. Zlosyn, lišiak, chamtivec, bezohľadný, neľútostný lotor, vybíjaný oplan najhnilejšieho zrna, ukrutník a ľahkomyseľný vrah. Tento ukrutník a zbojník stratil napokon i priazeň svojich indiánskych spolubojovníkov. Indiáni boli v istom zmysle slova barbari, o tom niet pochýb. No, bolo v nich i veľa zdravej hrdosti a mravnosti prírodného človeka, neskazeného podlou prefíkanosťou mravne spustlého vzdelanca. Indiáni ho vylúčili zo svojho kmeňa pre porušenie daného slova. Sľub značil pre Indiána najsvätejší zákon, a kto ho porušil, nebol hoden byť ani o chvíľku ďalej priateľom statočného Indiána.

Ryšavý vlk odišiel medzi belochov a šarapatil ďalej. Zhromaždil okolo seba slušnú tlupu dobrodruhov, štvancov, vrahov, zákemíkov a pustošil so svorkou svojich vĺčat medzi novými, zo dňa na deň sa množiacimi a vzrastajúcimi osadami severozápadného Kansasu…

Avšak vráťme sa tam, kde začína jeho zločinecká činnosť.

*

Riedke kúrňavy červenkavého piesku a prachu sa kudlili za dlhým sprievodom ťažko naložených vozov, prikrytých hrubými nepremokavými plachtami. Karavána smerovala do oblasti prameňov North Forku, South Forku a rieky Saline.

Slnce sa chýlilo k západu a bolo sa treba utáboriť skôr, ako sa znesie nad krajinou večerný súmrak.

Predné vozy sa začali obracať v neveľkom oblúku opačným smerom a krúžili tak dlho, kým sa nevytvoril dosť pravidelný uzavretý kruh. Potom pohoniči a jazdci poodpriahali ťažné záprahy a vlastnými silami ťahali povozy, s ojami skrúteným do stredu kruhu, aby čo možno najviac zúžili medzery v hradbe z kolies a hrubých dosák. Iba jeden voz ostal odchýlený, vtiahnutý predkom do ohrady, a tvoril akúsi bránu kruhovitého tábora. Po týchto predbežných zaisťovacích opatreniach všetka ostatná práca v tábore pripadla na ženy a na deti, ktoré s radosťou štiepali drevo a chystali ho na vatry, aby si konečne aspoň na večeru mohli zajesť teplého jedla…

Chlapi zhromaždili rožný statok a hnali ho bránou, ohrady na step, k neďalekému potoku. Bolo práve ročné obdobie, v ktorom okolité potôčiky a riečky temer vysychajú, no na napojenie dobytka bolo vody dosť, a čím jej bolo menej, tým bola čistejšia, takže povyše napájadiel mohli sa ňou osviežiť i jazdci. Chlapi sa napili čerstvej vody, poumývali sa od prachu, čo sa na nich nausadal za celodenného pochodu, a začali napĺňať kožené vaky a súdky, aby dostatočne zásobili vzácnou tekutinou aj ostatných v tábore.

Náhle osvieženie im rozviazalo jazyky a vo veselom a družnom pokrikovaní ani nezbadali, že sa od nich vzdialili dvaja chlapci, pätnásťroční chalani, ktorých lákala nebodaj blízka zákruta hlbokého výmoľa, lemujúceho hrboľato rozrytými štrkovitými brehmi riečne koryto.

Chlapci smerovali proti prúdu bystriny. Okolitá krajina bola kopcovitá, a tak v údolí potoka čoskoro stratili z dohľadu napájajúci sa statok i tábor. No nebolo na nich badať, že by si z toho robili veľa starostí, kým počuli erdžanie koní a múkanie dobytka.

Došli k schodnejšiemu trávnatému úbočiu a vystúpili na temeno pahorku. Na návrší sa im otvoril výhľad po šírej, miernymi kopcami zvlnenej stepi. Slnce sa dotýkalo vzdialených končiarov na západnom obzore. Boli na východných svahoch Skalistých hôr.

Mladí jazdci sa obrátili napoly v sedle a v predĺžených tôňach pahorkov stepnatej pôdy videli svoj tábor, nad ktorým sa už začal vznášať belasý dym prvých ohníčkov. A opäť sa zahľadeli pred seba, temer opačným smerom od tábora.

– Ľaľa, Ken! – zvolal nadšene čiernovlasý. – Stepný králik! Ba čo vravím! Dva, tri, štyri, celá rodina… Že by sme si na ne zapoľovali?

– Nemôžem práve bezpečne tvrdiť, – odpovedal plavovlasý, – že by ma pútali dajaké zvláštne sympatie k zajačej pečienke, ale i to lepšie ako nič. Tie konzervy sa mi už pchajú lakťom von. Ta sa! Za nimi!

A chlapci pobodli ostrohami kone do bláznivého trysku. V šialenej honbe za králikami, miznúcimi vše v priehlbinkách, vše vo vyššej a hustejšej tráve, zmocnila sa oboch pravá lovecká náruživosť. Zakaždým, keď sa už nazdali, že ich unikajúca korisť je na dostrel, stratila sa im z očí za dajakou vyvýšeninkou alebo v skrytej úžľabinke. No napokon predsa vybehli zajace na rovnejšiu pláň a mladí jazdci prudko zarazili svoje kone. Obaja, sťa by na povel, vytrhli pušku zo sedlového puzdra a zalícili…

Tresli dva výstrely a vzápätí víťazný pokrik šťastlivých lovcov, ktorí sa rozbehli pre svoje úlovky.

– Môj to dostal do hlavy, presne medzi uši! – pochválil sa čiernovlasý Tom. – Ty si mu to kde naparil?

– Do brucha, – odvetil plavovlasý Ken a pokračoval, ako by sa chcel ospravedlňovať za nečistý zásah: – Cielil som mu tiež na hlavu, ale bol ku mne obrátený bokom. A vtedy je ho v behu ťažšie zasiahnuť, ako keď ti otŕča chvost a zadné nohy!

– Práve vtedy je to umenie zasiahnuť ho do tyla, keď mu vidieť skoro iba uši! – ohradzoval sa tak trochu vystavovačne Tom. – Je tam toho! Zasiahnuť, keď sa ti predstaví v celej svojej dĺžke!

– Tak prečo si teda nestrieľal na môjho, keď je to také ľahké? – odvrkol nadurený Ken.

– Mám záľubu v tom, keď si môžem vybrať ťažší cieľ, – vystatoval sa chlapskou samoľúbosťou Tom.

Ken iba zahundral čosi nezrozumiteľného, ako sa to naučil od dospelých chlapov, a priviazal si úlovok na sedlo. Tom, ustavične gániac huncútsky na svojho druha, ako by mu bolo ľúto, že ho takto podurkal, urobil to isté a vyšvihol sa do sedla.

Obrátili kone a poberali sa klusom k miestu, kde sa napájal dobytok. V loveckej náruživosti zabehli trochu priďaleko a spoza kopca nedovideli ani do tábora, no múkanie statku a erdžanie koní, znejúce, pravda, dosť nejasne, bolo im dostatočným vodidlom na spiatočnej ceste.

Keď sa už boli priblížili natoľko, že rozoznávali aj ľudské hlasy, znezrady sa na seba prekvapene pozreli. Tam pred nimi strhla sa akási trma-vrma, zmätok pokrikov, ponášajúcich sa čajsi na rezké povely. A hneď potom ozval sa dupot cválajúcich koní…

Chlapci popchli kone, ktoré, ani čo by ich boli z miesta vystrelili, rozbehli sa strmo plytkou úžľabinou popri koryte potoka, k príkrej úvrati zákruty, za ktorou mal byť napájajúci sa statok a chlapi z tábora. Doleteli sťa šípy na miesto, skade sa nebadane zatúlali, a pri potoku videli iba zápražné kone, kravy a voly. Jazdci, čo ich tu napájali, hnali sa ozlomkrky k táboru… A napravo od nich, dozaista z lesa, ktorý sa rozprestieral na západnom obzore, asi na pol míle od táboriacej karavány, rútila sa voslep, sťa splašené stádo byvolov, iná skupina jazdcov. Nad hlavami im povievali pestrofarebné perá a v hrozivo zdvihnutých rukách zvŕtali sa blyšťavé tomahavky…!

Riedky záves predvečerného súmračného ticha rozpáralo vrešťavé ujúkanie… Bojový pokrik Indiánov!

Banda ujúkajúcich krikľúňov sa šialeným tryskom hnala k táboru.

Chlapci so zatajeným dychom pozorovali tieto dostihy. Pustiť sa najrýchlejším tryskom, ba čo by hneď ich koňom aj krídla narástli, za jazdcami z karavány, bolo prineskoro!. .. Museli ostať tam, kde boli, lebo inak by zaiste padli do rúk útočiacim Indiánom, a nečinne sa prizerať, ako sa ďalej vyvinie táto nečakaná a nepríjemná udalosť. Išlo teraz iba o to, kto dosiahne prv tábor? Jazdci z karavány, či útočiaca svorka vrieskajúcich bojovníkov prérií?

– Dostali sme sa do peknej šaravary! – poznamenal Tom a zasekol zuby, lebo pobadal, že sa mu hlas akosi neprirodzene rozochvel.

– Ani sem, ani tam, – riekol Ken. – Len aby ta naši včas dobehli! Inak sú stratení. Je ich nepomerne menej. Za barikádou vozov by sa udržali aj proti dvadsaťnásobnej presile tých červených vrešťúnov… Takto ich pobijú do jedného! – hútal znalecky Ken.

– Možno ani nie… Naši majú strelné zbrane proti ich šípom a oštepom…

– Tresky-plesky! Ani strelné zbrane nepomôžu, keď sa proti nim hrnie toľká sila. .. A tých, čo ostali v tábore, tiež nie je bohvie ako veľa. Sami sa neubránia.

Chlapci už pred chvíľou zoskočili z koní a po ležiačky spoza vyvýšeniny, pozorovali desný výjav pred sebou.

– Beloch! Aha! Vedie ich beloch, – zvolal zrazu Tom.

– Hej, vidím ho, – prisvedčil Ken. – Pokiaľ viem, Indiáni klobúky nenosia…

Koniec ukážky