Mečová päťka

G.K.Chesterton

Preklad z roku 1936.

Na základe dostupných informácií nebolo možné identifikovať prekladateľa tohto diela.

V texte boli uskutočnené minimálne textové úpravy.

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-008-7 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-009-4 (MOBI)

Mečová päťka

Bola to zaiste čudná zhoda okolností, že sa dvaja priatelia, Francúz a Angličan, hádali práve toho rána o veci, ktorej svedkami sa o chvíľu mali stať. Filozofickému duchu sa môže táto zhoda javiť azda menej neuveriteľne, keď dodám, že sa o tom hádali už každé ráno celý mesiac, keď podnikali vychádzky a výlety južne od Fontainebleau. A práve toto opakovanie a táto rozdielnosť názorov dali logickejšiemu a trpezlivejšiemu duchu Francúza príležitosť k záverečnej kritike.

- Priateľu, - povedal, - vraveli ste mi už niekoľko ráz, že nerozumiete francúzskemu súboju. Dovoľte mi, aby som poznamenal, že nerozumiem anglickej kritike francúzskeho súboja. Keď sme to, napríklad, včera rozoberali, doberali ste si ma pre aféru starého Le Montana so židovským novinárom, ktorý sám seba nazýva Vallonom. Pretože ten úbohý starý senátor z toho vyviazol so škrabnutím na zápästí, povedali ste, že je to fraška.

- A vy nemôžete poprieť, že to bola fraška, - odpovedal druhý zanovito.

- Ale teraz, - pokračoval jeho priateľ, - pretože náhodou ideme okolo Chateau ď Orage, vyhrabávate mŕtvolu starého grófa, ktorého tu, bohvie kedy, zabil potulný rakúsky vojak, a vravíte mi s výbuchom britskej spravodlivosti, že to bola hnusná tragédia.

- Dobre, ale vy nemôžete poprieť, že to bola tragédia, - opakoval Angličan. - Vravia, že úbohá mladá grófka nemohla tam žiť v tôni tej tragédie a že predala zámok a odišla do Paríža.

- Paríž má svoje náboženské útočištia, - povedal Francúz s natrpklým úsmevom. - Ale myslím si, že ste pochabý. Nijaká vec nemôže byť zlá len preto, že je príliš nebezpečná alebo preto, že príliš bezpečná. Ak je súboj nekrvavý, nazvete nášho úbohého francúzskeho šermiara bláznom. Ak sa skončí preliatím krvi, čím ho nazvete?

- Nazvem ho krvavým bláznom, - odpovedal Angličan.

Obe národné postavy mohli byť ukážkou, ako je národnosť skutočná a ako je nezávislá na rase, alebo aspoň na fyzických znakoch, aké máme na mysli, ak hovoríme o národe. Lebo Paul Forain bol dlhý, tenký a svetlý, ale bol Francúzom od hlavy až k pätám, od končistej cisárskej brady až po končisté dlhé, úzke topánky, a v ničom taký francúzsky, ako v určitej vážnej zvedavosti, ktorá dvíhala jeho čelo do trvalej vrásky. Mohli ste na ňom vidieť, že myslí. A Henrich Monk bol malý, zavalitý a tmavý, a predsa kovaný Angličan - Angličan v sivej škótskej látke, s krátkymi hnedými fúzami, a v ničom nebol tak anglický, ako v úplnom nedostatku zvedavosti, jedine azda pokiaľ sa vyrovnávala so zdvorilosťou. Niesol so sebou ako úbor náladu, a najmä dobrú náladu anglickej spoločenskej ústupnosti, práve tak, ako mohol mať každý dojem, že jeho sivé škótske súkno prináša s ním všade do týchto slnečných krajov sivé anglické počasie. Obidvaja boli mladí a obidvaja boli profesormi na slávnom francúzskom kolégiu - jeden právnych vied a druhý angličtiny. Avšak Forain bol špecialistom v istých problémoch trestného práva, že sa ho často pýtali na radu pri zvláštnych trestných prípadoch. A práve jeho náhľady na vraždu a zabitie viedli oboch k opätovným rozporom o súboji. Obyčajne trávili prázdniny spoločne a práve sa naraňajkovali v hostinci »U siedmich hviezd«, majúc pol míle cesty po hradskej za sebou.

Ráno sa rozbrieždilo nad opačnou stranou údolia a slnko svietilo na stranu, ktorou bežala hradská. Pôda sa zvažovala k rieke v niekoľkých stupňovitých rovinách ako terasovitá záhrada a na jednej z nich, práve nad nimi, boli zanedbané pozemky a ponuré priečelie starého kaštieľa, obklopeného po pravej a ľavej strane rovnako ponurým priečelím borovíc a smrekov, zošikovaných do nekonečna ako stratené oštepy nejakej armády, dávno zapadnutej v prachu. Prvé slnečné lúče, stále zafarbené na (červeno, ligotali sa na rade zasklených parenísk na uhorky alebo podobnú zeleninu, vyvolávajúcich myšlienku, že toto miesto je aspoň od nedávna obývané, zahrievajúc na samotnom dome tmavé obločné krídla, jagajúce sa ako diamanty, tu a tam meniac diamant na rubín. Ale záhrada bola zarastená hustými skupinami stromov, skoro tak náhodnými, ako ozrutné machy, a kdesi v jej melancholickom bludisku, ako tušili, zradný plukovník Tamow, rakúsky vojak, pretože ho podozrievali, že je rakúskym vyzvedačom, prebodol svojou čepeľou hrdlo Mauricea ď Orage, posledného pána tohto miesta. Cesta klesala a pohľad ponad živý plot čoskoro uzavrel veľký záhradný múr, tak obložený brečtanmi, starými viničmi a inými popínavými rastlinami, že vyzeral skôr ako živý plot, než ako múr.

- Viem, že ste sám mali súboj, hoci ani zďaleka nie ste surovec, - pripúšťal Monk, pokračujúc v rozhovore. - Čo sa mňa týka, neviem si predstaviť, že by som dokázal nejakého človeka zabiť, hoci by som ho najväčšmi nenávidel.

- Neviem o tom, že by som ho chcel naozaj zabiť, - odpovedal druhý. - Pravdivejšie by bolo povedať, že som si želal, aby zabil mňa. Viete, želal som si, aby bol schopný zabiť. Tomu práve nerozumiem. Ukázať, ako mnoho vkladal do stávky na svoju stranu sporu - hľa! Do paroma, čo je to?

Na múre, zarastenom brečtanom, zjavila sa postava, skoro čierna na rannej oblohe, takže nevideli vôbec jej tvár, ale len jej zdesený posunok. Postava hneď potom zoskočila z múru a zastala na ich ceste, rozopnúc ruky, akoby prosila o pomoc.

- Ste lekári, jeden alebo druhý z vás? - volal neznámy. - Aj keby nie, musíte ísť na pomoc - zabili tu človeka.

Zrazu spozorovali, že postava patrila vytiahnutému mladíkovi, ktorého čierne vlasy a čierne šaty javili náhly neporiadok, aký možno vidieť iba na tom, čo býva obyčajne poriadne. Jedna kučera jeho čiernych lesklých vlasov bola strhnutá na oko prekážajúcou vetvou a mal jasno žlté rukavice, z ktorých jedna bola na hánkach prasknutá.

- Zabitý človek? - opakoval Monk. - Ako bol zabitý?

Ruka v žltej rukavici urobila beznádejný pohyb.

- Ach, stará hanebná história! - volal. - Príliš mnoho vína, príliš mnoho slov - koniec nasledujúceho rána. Ale Boh vie, že nás ani nenapadlo, že to dôjde tak ďaleko!

Koniec ukážky