Z môjho života

Vavro Šrobár

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-026-1 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-027-8 (MOBI)

Úvodom

Moji známi, priatelia a rodina ma už roky nabádajú, aby som napísal alebo zaznačil udalosti, zážitky a skúsenosti z môjho života. Nemal som sa k tejto práci, lebo k životopiscom, ktorí vyprávajú o vlastnej osobe, nemám valnej dôvery, že to, čo opisujú, je skutočnou pravdou a že nakreslia verný obraz života, snažení, ideí, ktorými žili, za ktoré bojovali a ktoré sa im podarilo v ich živote uskutočniť. Subjektívny postoj k vlastnému dielu životnému nemôže vyzerať v zobrazení ináč ako subjektívne, do istej miery skreslené podávanie. To často vyzerá ako vynášanie sa nad súčasníkov, ako chvastanie sa a ako postoj hrdinského bojovníka. Veď málokto sa ubráni samoľúbosti a málokto rád priznáva i svoje chyby, ktorých každý človek má vari viac ako nejakej nadľudskej dokonalosti a cnosti.

Priznávať sa verejne k vlastným chybám, k pokleskom, k hlúpostiam – to je dosť trápne, a kto to môže urobiť, je väčší hrdina, ako kto napíše, že premohol trebárs i sedemhlavého draka.

A predsa. Priberám sa napísať svoj životopis v 73. roku svojho života. Pokúsim sa napísať všetko tak, ako sa mi zrkadlí v pamäti a záznamoch. Ide mi hlavne o detské zážitky, o študentské letá, o prípravu k životu tak pestrému, tak bohatému na zlé i dobré udalosti, na dni jasné i chmúrne a na tisíce okolností, v ktorých som rástol na muža, lekára, politika a na národného pracovníka. O činnosti v prevrate a o práci pri správe Slovenska napísal som už tri zväzky Pamätí. Ale mám ešte mnoho, veľmi mnoho záznamov o udalostiach z tejto doby a o osobách, s ktorými som prichodil do styku a s ktorými som pracoval na veľkom diele oslobodenia slovenského národa.

Je možno, že sa mi podarí niektoré názory, ktoré sa už podávajú ako historická skutočnosť, poopraviť, na pravú mieru priviesť. Myslím si, že nie je nič osudnejšieho pre mladý národ, ako keď buduje svoju prítomnosť a teda i budúcnosť na falošných základoch. Len takto môže upadnúť znova do osudných chýb a ohroziť všetku prácu predkov, vynaloženú v mnohých utrpeniach na zaistenie krajšej budúcnosti národa. Vodcovia národa sú ako poľovníci: len vtedy dosiahnu korisť, keď idú po správnej stope.

Mnoho sa hovorí v dnešnej dobe o význame tradície slovenskej. Tradícia – to je samozrejmá vec v živote rodiny, ľudu, národa. Všetky tieto združenia majú nejakú tradíciu.

I ja som žil, rástol, zrel a vyspel v istých alebo nejakých tradíciách. Pokúsim sa i vplyv prostredia a tradícií načrtnúť v tomto svojom životopise.

Doma

Naša rodina

Spomínajú sa dve línie v našej rodine. Jedna bývala v Ružomberku, druhá v Liskovej. Od ružomberskej línie odkúpil Makovický dom i pozemok na Podhore a vystavil na ňom pekný, jednoposchodový dom a zariadil v ňom moderný obchod s miešaným tovarom, ktorý na široko-ďaleko spájal solídnosťou cien a dobrou akosťou tovaru. Z tejto línie poznal som ako gymnazista asi posledného potomka, krajčíra Šrobára, štíhleho, skromného a driečneho mládenca. Raz sme sa predstavili a krátko zhovárali o našich rovnakých priezviskách. Čo sa s ním stalo, neviem.

Druhá, liskovská vetva býva tu už oddávna. Jeden záznam v urbáre od Márie Terézie svedčí o tom, že pri popise býval v Liskovej jeden Šrobár, pomerne zámožný roľník, majúci štyri osminy pozemkového majetku a dom s bočnými stavaniami.

Ďalší člen našej rodiny bol kováčom. Kedysi v polovici minulého storočia presťahoval sa s pravej strany obce na ľavú, k potoku; tu postavil murovaný dom s vyhňou, ktorý po menších zmenách a opravách stojí dodnes.

Z mojich predkov pamätám sa na starého otca Jura a na jeho dvoch bratov, Jána a Jozefa. Títo dvaja žili u nás, slobodní, neženatí. Viem o nich toľko, že sa stále doma prekárali, navzájom sa posmievali, všelijaké kúsky si vystrájali, ale proti cudzím stáli spolu, pomáhali si.

Môj starý otec, Juro Šrobár, bol muž vysokej a mohutnej postavy. Nosil fúzy nakrátko pristrihnuté a chodieval s palicou. Richtárčil v obci asi 40 rokov. Pamätám sa na neho, keď už chorieval. Neviem prečo, ale mne naložili rodičia, aby som zostával pri ňom, keď ležal nemocný v izbe, alebo v lete pod veľkou hruškou vo dvore. Pri posteli starej matere sedával som tiež, podával jej vodu a čo potrebovala. Postihnutá bola porážkou na polovicu tela a tak úbohá ležala asi 7 rokov, nehýbajúca sa z postele.

Starý otec zomrel v lete. Bol jasný, teplý deň. Dal sa vyviesť pod hrušku a tam si ľahol. Rodičia i jeho bratia pomáhali pri skladaní sena do šopy. Mne prikázali, aby som vetvičkou odháňal muchy s tváre nemocného starého otca. Nemohol sa už hnúť a len vše šeptom hovoril: „Dobre, synak môj, ďakujem.“ A naraz prestal dýchať. Utekal som k rodičom a postrašený som volal: „Starý otec zomreli!“

Dom mal dve izby, predelené v prostriedku pitvorom a kuchyňou, v ktorej bolo ohnisko a dve pece: jedna pre vykúrenie prednej izby, druhá vedúca pod sporák v zadnej izbe, v ktorej sa pekával chlieb. V prednej izbe spávali s nami rodičia a v nej sa schádzavali občania a obecný výbor, boženíci a slúžila za akúsi kanceláriu obecnú. V zadnej sme jedávali a slúžila v zime za spálňu pre služobníctvo.

Do tejto izby uložili starého otca po smrti. Umyli mu tvár, ruky a nohy, obuli kapce na nohy, pritlačili oči, aby sa mu necnelo po tomto márnom svete, a čiernou šatôčkou podviazali bradu, priložili čiapku, aby pokorne očakával posledný deň súdu, obliekli sviatočný odev i čisté, biele prádlo. A tak tu ležal starý, skoro 80 ročný Juro Šrobár, hlava rodiny a obce, zaopatrený na dlhý, dlhý odpočinok v studenej zemi.

V hospodárstve stíchli reči i hluk a prišla noc. Hlásnikov spev ozýval sa z dolného konca:

„Chvál každý duch Hospodina, odbila jedenásta hodina. Opatrujte svetlo, oheň, aby nebyl lidem škoden. Spočívajte s Pánem Bohém.“

A hneď potom ozýval sa strašný zvuk jeho trúby z volského rohu. Tento príšerný zvuk za mojich detských čias naháňal mi vždy strachu.

Matka prebudila otca: „Počuj, Štefan, v zadnej izbe, tak sa mi zdá, niekto chodí.“

„Ale kto by chodil, veď som dvere zamkol.“

„No len počúvaj!“

Na hlas trúby a na tento neobyčajný rozhovor som sa zobudil.

Skutočne – počuli sme do prednej izby, kde sme s rodičmi spávali, akési prerušované klopanie, také, ako keď chlap ťažkou obuvou voľne kráča po podlahe.

„Choď že pozrieť, čo to môže byť?“ posmeľovala matka chvejúcim sa hlasom.

Otec nevoľky zobral sa s postele. Za ním hneď matka a ja so starším bratom.

Bola tma. Otec stál pod oblokmi zadnej izby vo dvore, staval sa na špičky nôh, aby videl do izby, kde ležal mŕtvy otec.

Ale nič nemohol vo tme vidieť. Svieca, ktorú večer k posteli postavili a rozžali, nesvietila. Len sa zavše matne šinul tieň nejakej vysokej postavy pri oblokoch a ozývali sa ťažké kroky: klop – klop – klop – klop. Otec prestrašený šeptá matke: „Že by ten otec vstali? Choď zavolať hlásnika do dvora!“ Matka vyšla zo dvora na cestu. Hlásnik i s poriadkou, t. j. dvoma parobkami a s jednou ženou, vstúpili do dvora. Otec šeptom vyložil, čo sa robí v izbe: „Popoludní zomreli pod touto hruškou. Obliekli sme ich a uložili do postele. Horela svieca u nich. Dvere som zamkol. Nikto tam nezostal krom mŕtveho otca. A teraz počúvajte! Niekto tam chodí po izbe a klope tvrdou obuvou po podlahe.“

Hlásnik, tento strážca noci a vládca nad živými i mŕtvymi, nad dobrými i zlými duchmi, pristúpil k obloku a trikrát zaklopal dlhou palicou na rám obloka a povedal: „Ty, mŕtvy, ak si z Boha, ľahni si na svoje lôžko a odpočívaj v pokoji. Ak si duch zlý, zažehnávam ťa svätým krížom v mene Boha, Otca Boha, Syna i Ducha Svätého. Amen. Odíď z príbytku tohoto.“

Otec skúsil otvoriť oblok, ale sa mu to nepodarilo, lebo bol zaháčkovaný znútra.

Minulo niekoľko okamihov trápneho strašného očakávania. Naraz sa ozval v izbe príšerný smiech skandovaný rytmom: „Cha – cha – cha.“

Potom pristúpila k obloku vysoká postava s čiapkou mŕtveho otca na hlave a s čiernou šatôčkou na tvári, ktorou mu podviazali bradu.

Strašidlo vystrčilo hlavu z obloka a z neho ráznym smiechom zavolalo na vystrašených divákov:

„To som vám nahnal strachu!“ Bol to strýko Jano. Potom zavrel oblok, vrátil mŕtvemu, čo bolo jeho, vyšiel do dvora a bez slova vyšiel rebríkom do šopy a uložil sa do sena.

Dlho sa rozprávalo u nás návštevníkom o tejto príhode, a to vždy s podfarbením strachu a hrôzy.

V tejto dobe, skoro pred 70 rokmi, bola noc dobou mátoh, duchov zlých i dobrých. Vtedy sa u nás verilo, že nepokrstené deti v noci plačú; neuvádzané ženy z hrobu vstávajú a navštevujú svoje príbytky; nezaopatrení sviatosťou posledného pomazania strašia domácich; strigy výskajú za doby pľuští, dažďov a fujavíc; čerti váľajú sudy s pálenkou po kopcoch a cestách; v lesoch zvádzajú víly mládencov a na starých pňoch vŕb pri potokoch a na brehoch Váhu vysedávajú vodníci… O tom o všetkom slýchali sme rozprávky večer pri svetle kozuba na priadkach za dlhých zimných večerov.

Niet div, že sme strýka Jána obdivovali pre jeho smelosť a nebojazlivosť, keď sa vysmieval takýmto poverčivým históriám.

Kedy a ako zomreli títo dvaja mužskí členovia našej rodiny, bratia starého otca, sa nepamätám.

Môj otec mal dve sestry. Mladšiu Máriu, ktorú prezývali Ruskou, lebo vraj mala rada ruských dôstojníkov, keď cez našu dedinu tiahli Rusi 1849 roku pod velením generála Rydygera kamsi na východ proti Maďarom. Bola to vcelku mlčanlivá, akási zakríknutá osoba.

Staršia otcova sestra, Katrena, bola pravým opakom mladšej; hovorná, spevavá, žartovná a hodne gramotná.

Túto sme mali radi, lebo nám rozprávala rozprávky žive, s istým hereckým spôsobom a i smutnú vec vedela nejakou vtipnou a priliehavou poznámkou obrátiť na žart. Ona nám nosila, požičiavala (na večné neprinavrátenie) knižky, ktoré vychádzali u Škamicla alebo kdesi u Horowitza v Trnave.

Ale musela si vždy trochu vypiť, aby prekonala ostych a aby sa jej jazyk rozviazal. Tak sa nám vše zdalo, že si rozprávky vymýšľa, lebo vytlačené rozprávky šli jej z úst hladko, plynné; a keď rozprávala svoju rozprávku, často sa zastavovala s poznámkou: „Počkajte, musím si spomenúť, ako to bolo,“ a akosi neskladné pokračovala. A takéto vymyslené rozprávky boli plné vtipu, smiešnych poznámok a komických situácií.

Ale v dobe pôstnej rozprávala nám o umučení Krista Pána vážne a hromžila proti Židom, ktorí nám nevinného Krista ukrižovali.

My chlapci sme sa tak na nich vyvŕšili, že sme vo veľkom obrázkovom Živote Pána Ježiša Krista všetkým Židom zamazali tváre atramentom.

A pesničiek vedela všelijakých mnoho, starých i nových, ako hovorievala. Nezachovala sa z nich v mojej pamäti ani jedna, len toľko sa pamätám, že som takých pesničiek nikdy už nepočul a že asi zapadli do zabudnutia navždy.

Mal som niekoľko bratancov. Žive si spomínam na syna tetky Kataríny, ktorý nosieval z ciest zo sveta knižky, vedel mnoho rozprávok a i sám skladal rozprávky a verše a zapisoval si ich. Po nedeliach a sviatkoch k nám chodieval a čítal nám tajne utiahnutým niekde v humne alebo na sene svoje rozprávky. Zomrel ešte ako mládenec na suchoty. Bolo nám ho veľmi ľúto, lebo bol veľmi dobrý, citlivý a jemný kamarát.

Na bratancov od druhej sestry otcovej sa už menej pamätám. Spomínam si, že v jednu treskúcu zimu zavolali ma k nim, do Klačkov (ešte im pridávali „do Pištekov"), aby som sa šiel zohriať po kĺzačke. Obraz izby mi zostal v pamäti: v oblokoch bolo rezu nasypaného skoro do polovice okna, aby neutekalo teplo; v izbe telo dusno a tmavo. Tetka Mara ma posadila ku sporáku a dala mi kus kabáča(i).

Na chlapcov sa už nepamätám, asi preto, že málo kedy chodievali k nám.

Vysvetlivky:

i Pagáč, pečený bochník

Naši rodičia

Môj otec sa narodil v Liskovej (voľakedy písali i Liesková) roku 1836; matka Mária, rodená Šefer-Dvorská, roku 1839. Otec zomrel na zápal pľúc roku 1911 v Kestúci pri Ostrihome na fare syna Jozefa, kňaza. Matka zomrela na tbc. čriev r. 1900 v Liskovej. Mali dvanásť detí: osem chlapcov a štyri dievčatá. Dospelého veku dožilo sa šesť chlapcov a jedna dcéra, Mária. Ostatné deti zomrelý v prvom roku života. Dnes žije brat Ondrej, najstarší, 80 ročný, Jozef, kanonik v Bratislave, Ján, obchodník v Amerike, a ja. Dvaja bratia zomreli: jezuita Štefan v Trnave a Jurko ako kaplán v Liskovej. Sestra Mária zomrela slobodná v Pešti na chirurgickej klinike po ťažkej operácii.

Moja matka bola vysokej postavy, modrých očí a tmavogaštanových vlasov. Povahou bola tichá, nehlučná. Jej stará matka pri sobáši prestúpila z evanjelickej na katolícku vieru.

Z evanjelickej náboženskej tradície niečo si zachovala i v prostredí našej katolíckej rodiny. Ráno i večer si prespevovala nábožné piesne české, čo u katolíkov nebolo vo zvyku. Bola puritánka v každom ohľade: nikdy sme ju nepočuli nadávať, hrubé reči viesť, nepravdu hovoriť. Bola veľmi láskavá, chudobnejším darúvala, čo mohla, a žobrákom dávala nielen almužnu, ale sa s nimi púšťala i do reči o ich biede a trampotách.

Dala život dvanástim deťom; mala dosť roboty, aby ich vychovala, a päť z nich chodilo do škôl mimo obec.

Čítať vedela z modlitebnej knižky českej, z Velikého Nebes Klíča, ale neuvedomovala si, že sa modlí v jazyku „cudzom“. Češtinu čítala a vyslovovala slovenským spôsobom. Keď som sa v škole naučil písať, ponúkol som sa jej, že ju budem učiť písať, lebo písať nevedela. Chodila len dve zimy do obecnej školy. Mala veľkú radosť, keď sa naučila podpisovať svoje meno. Vedia sebavedomej, výbojnej a pánovitej povahy otcovej žila akosi utiahnuté, ticho a nebadateľné. Rada počúvala rozprávky, spev a i sama s nami spievala. Hľadela si čistoty rodiny a príbytku, ktorý býval i obecným domom, kde sa schádzavala obecná rada, boženíci a stránky. A po takom zasadaní bola naša predná izba zablatená, zapľuvaná a zapekačkovým dymom napáchnutá. Ale nikdy nehromžila pre takýto neporiadok. Občania ju mali radi a poctili ju menom „naša pani richtárka“. So služobníctvom a s robotnou čeľaďou zaobchodila ako s členmi rodiny. Jedávali sme v zadnej izbe spoločne z jednej misy, pokiaľ sme sa pomestili tesne vedia seba pri stole. S deťmi sa nemaznala, do jedla nenútila, lebo sme sa vlastne nikdy neprejedli, ba skôr sme boli hotoví kedykoľvek niečo zjesť. Jediné poláskanie bývalo v nedeľných odpoludniach v lete, keď si nás matka brávala na lono, česávala a ískavala nám naše strapaté hlavy.

A vtedy so susedkami, ktoré si rady chodievali do našeho dvora posedieť, obšírne pretriasala sezonnú, rodinnú, obecnú a susedskú politiku. Smiali sa i žartovali spoločne, a keď mala prejsť reč na nejaké chúlostivé rodinné téma, posielali nás preč baviť sa s cudzími deťmi. Ukrývala udalosti, ktoré by mohli našu dušičku zakaliť.

Jedinou osobou, s ktorou sa akosi nedobre znášala naša matka, bola slúžka, stará dievka, ktorá u nás slúžila veľmi dlho a ktorá si osobovala právo rozkazovať a na vlastnú päsť spravovať domácnosť. V dobe, keď matka ležala „v kúte“, ona nás vypravovala do škôl, starala sa o študentskú výpravu a výbavu. So stránkami, ktoré chodili na richtársky úrad ponosovať sa alebo nejaké veci vybavovať, zaobchodila s rezolútnou autoritou a často rozsudzovala sporné veci medzi stránkami. A keď neboli spokojné, prísne ich vykázala z richtárskeho domu: „A keď ste nie spokojní, choďte si k fiškálovi!“ A to znamenalo v tie časy, ako keby ich bola posielala do pekla k čertovi… Hoci ju matka nemala rada, predsa si vážila jej pracovitosti a jej vernej služby. Nikdy som ju nevidel sadnúť si, keď vošla do izby. Vždy niečo kutila, upratovala, oprašovala, ukladala a prekladala. Matka nás telesne netrestala, ale zato ozývalo sa domom: „Mamo, Mara ma bila“. Proti tejto obžalobe nebolo však satisfakcie od matky. Mala ročne okolo 20 zlatých platu, šaty a obuv a po smrti matkinej odišla od nás na odpočinok do svojej rodnej obce.

Otec bol územčistého, zavalitého vzrastu, modrých očú a tmavých vlasov. Mal jemnú pleť, tváre sa mu snadno začerveneli a mal príjemný, mäkký hlas. Rád sa smial a žartoval. A keď bol v spoločnosti, kde sa sedelo pri víne, rád si zaspieval.

Skončil 6 tried obecnej školy, mal úhľadné písmo a bol dobrý štylista. Rád čítaval noviny i knihy, ktoré nosieval z Ružomberka od Jančeka alebo od Makovických. Predplácal Nár. noviny, Hlásnika, Raráška a neskoršie Černokňažníka. Za zimných, dlhých večerov predčítaval susedom články z novín i z kalendárov a vše i rukopis článku, ktorý mal ísť do novín. V mladších rokoch, v ére Bachovej, bol obecným tajomníkom, pisárom či notárom. Potom richtárova! nejakých dvadsať rokov.

Pod jeho správou obec sa veľmi zmohla; kúpila skoro polovicu dnešného chotára obce od panstva, ktoré vlastnilo pozemky z obvodu bývalého likavského hradu. Pozemky stály okolo 60.000 zlatých a občania si ich rozparcelovali. Tým sa z mnohých bezzemkov stali gazdovia, majitelia alodiatúrnej pôdy. Z Liskovej, ktorá mala okolo 2.000 duší, sa dlhý čas nikto nesťahoval do cudziny. Vplyvom matičnej literatúry vysádzali sa neúrodné miesta ovocnými a palivovými stromami. Upravovali sa potoky a gazdovské dvory, do tých čias nečisté a špinavé. Otec založil obecnú štepnicu, kde učitelia prakticky vyučovali žiakov záhradníctvo. V obci požíval neobmedzenú autoritu. Podlá zákona richtár bol vtedy prvou inštanciou v súkromnom práve, a tak súdil vo spore s boženíkmi v drobných priestupkoch majetkových, v urážkach na cti a podobne. Bol jedného času i vedeným členom župného výboru. Pri voľbách župných úradníkov hrával značnú úlohu ako korteš tej alebo onej strany.

Rád politizoval, a to nielen o veciach župy a krajiny, ale i o medzinárodnej, situácii. Rusov si vysoko vážil, jednak preto, že ich osobne poznal ako dobrých pohostinných ľudí v 49. roku, ale hlavne preto, že pomáhali malým slovanským národom na Balkáne. Napoleon býval večne obdivovaným hrdinom v tých dedinských rozhovoroch o politike. Otec pamätal sa na hurbanovských dobrovoľníkov. Vo velikánskej knihe, kam sa zapisovali úradné obežníky, bol jeden zápis, v ktorom Štúr vyzýva Slovákov do boja za slovenskú slobodu proti Kossuthovi. Tento zápis, zaznačený medzi ostatnými úradnými záznamy obežníka, čítaval som často ako študent.

Naši rodičia boli naozaj dobrí katolíci. Matka až do svojej smrti bola zbožná veriaca. Dali troch synov za kňazov: Štefana, ktorý neskoršie ako kaplán veľkoveský vstúpil do rádu Tovarišstva Ježišovho, Jurka, ktorý zomrel ako mladý kaplán, a Jozefa, teraz kanonika v Bratislave. Málo chýbalo, že som sa i ja nestal kňazom. Rodina naša nažívala v dobrom pomere s učeným a horlivým naším kňazom, dekanom Andrejom Dankom. Tento bol členom Matice slovenskej, a keď sa otvorilo znievske kat. nižšie gymnázium, vyslal ta na štúdiá dvoch chlapcov z Liskovej: môjho brata Štefana a Štefana Mišatu. Obaja po zrušení gymnázia prešli do Levoče a stali sa kňazmi v spišskej kapitule.

V obecných veciach mal otec dobrého a úprimného radcu v kňazovi Andrejovi Dankovi. Často navštevoval náš dom a o samote radievali sa spoločne. Ja sa pamätám na neho ako na starého, šedivého muža, vysokej postavy, spišskej výslovnosti slovenčiny a ako veľkého priateľa slovenského školstva. Podľa osnovy ním napísanej učili sme sa vo vyššej triede fyziku, chémiu a astronómiu a nejaký zárodok slovenskej vlastivedy. Dlho som s vďačnosťou a hrdosťou spomínal na Radlinského „Školníka“, ktorého mi dal za odmenu na konci školského roku v šiestej triede. To bola vzácna kniha, studnica mnohých vedomostí, pravá encyklopédia pre dedinu. Z tejto knižky veľmi často čítavali všetci, ktorí len mali chuť o niečom sa poučiť: otec, bratia i susedia. A keď som pri dobrých knihách, spomeniem ešte druhú, nie menej vzácnu a pamätnú knihu, Slovenskú čítanku od profesora Černého. Na tieto dve knižky rád si spomínam ako na nezmazateľnú pamiatku svojich mladých chlapčenských liet. Z týchto kníh som čítaval často pre seba i nahlas rodine, keď vonku pršalo, keď bola treskúca zima, alebo vo sviatky, keď rodina odpočívala od hospodárskej práce. Rodina, to boli nielen rodičia, bratia, ale i sluhovia, tetky a susedia. Z Černého čítanky naučil som sa azbuke a niektorým básňam.

Po smrti farára Dánku nastali dramatické príbehy v našej rodine. Faru za čas administroval kaplán A. Č., ktorý bol dobrý Slovák z Oravy, veselého ducha a rád mal víno a ženy.

Po ňom prišiel za farára Ferdinand Fertsek. Bol pánskych manierov, lebo prišiel z kapituly. Hovoril zle slovensky; najmilšia mu bola maďarčina. S Liskovskými študentami zhováral sa len maďarsky a my neovládajúc túto reč natoľko, aby sme v nej mohli viesť rozhovor, vyhýbali sme sa mu ako čertu. Po krátkom farárovaní u nás prešiel na ružomberskú faru, a tak sa zase uprázdnila fara v Liskovej.

Kapitulskí páni potom vyhliadli za kandidáta pre našu obec Karola Mósera, spišského Nemca. Otec viedol deputáciu do kapitoly prosiť za iného kňaza. Deputáciu nejako upokojili, takže sa vrátila s dobrou nádejou, že žiadaného kňaza dostanú za farára. Ale stalo sa inakšie: biskup Császtka menoval predsa K. Mósera.

Obec prijala farára chladne. Bol to človek nevľúdny, zle ovládal slovenčinu, bol mizerný rečník, pánovitej povahy, tvrdý a pomstivý, drsný v obcovaní a vôbec prízemný.

A tento kňaz začal sústavne, vytrvale viesť boj proti otcovi a proti našej rodine. Boj, aby vyhladil, pokoril a hmotne zničil našu rodinu.

Ako to robil?

Koniec ukážky