Kniha džungle

Rudyard Kipling

Kniha obsahuje výber textov z Prvej a Druhej knihy džunglí.

Preklad: Margita Paulíny - Tóthová

Digitalizácia a úpravy: OZ Zabudnuté knihy

V texte boli oproti pôvodnému vydaniu vykonané minimálne gramatické a štylistické zmeny.

Obálka: David Ljungdahl (1870–1940)

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-99966-96-4 (EPUB)

ISBN 978-80-99966-97-1 (MOBI)

Maugliho bratia 

Keď jastrab Čil lov dokončil a za tmy letí domov,

Máng netopier vylieza z dier, z bútľavých starých stromov.

Kŕdle statku na noc krátku sú pod mocnou závorou.

Nebyť skryté, by na svite našou boli potravou.

Čas nočný je prerozkošný, vtedy platí tu len sila

našich zubov a pazúrov, aby hlad-smäd uhasila.

Zdar nech kvitne, čo rok svitne, lovcom veľkým i malým

a zákonom všetkých dravcov v našej džungli poddaným.

Nočná pieseň v džungli.

V sionískych horách sa otec Vlk zobudil za veľmi teplého letného večera o siedmej hodine po dennom odpočinku, poškrabal sa, zívol a naťahoval labu za labou, aby sa zbavil ospanlivosti, spejúcej mu ešte v pazúroch. Mať Vlčica ležala, skláňala hrubý sivastý nos medzi svojich štvoro vĺčat, krbáľajúcich sa a kňučiacich, a mesiačik svietil do ústia brloha, v ktorom bývali. „Auvŕr!“ riekol otec Vlk, „už je čas, aby som zase niečo ulovil,“ a práve sa chystal zbehnúť svahom, ked nenazdajky zatemnila vchod do brloha nízka postava s chlpatým chvostom a zavyla: „Nech ťa sprevádza dokonalé šťastie, ó vodca vlkov, a obdarí tvoje vznešené deti zdarom a silnými bielymi zubami, aby nikdy nezabudli na hladujúcich na svete.“

Bol to šakal Tabaki, príživník, ktorým indickí vlci pohŕdajú, lebo sa ustavične zháňa za všelijakými neplechami, má mnoho rečí a pohlce hoci aj handry a kúsky remeňa z dedinských smetísk. Ale sa ho i boja, lebo Tabaki zbesnie skôr ako hocikto druhý v džungli, a zbesnený zabúda, že sa predtým každého bál, behá po hore, hryzúci každého, kto sa mu namaní. Ešte aj tiger zuteká a skrýva sa, keď malý Tabaki besnie, lebo niet väčšej hanby pre divú zver, ako keď ochorie na besnotu. My to v angličtine voláme hydrofóbiou, ale oni to volajú „dewanee“ – besnotou – a bežia pred chorým zverom ako opreteky.

„Vojdi teda a presvedč sa na vlastné oči,“ riekol otec VIk nevrle, „že nemáme potravy.“

„Pre vlka pravdaže nemáte,“ riekol Tabaki, „ale pre takého nepatrného tvora, ako som ja, je i suchý koštial hostinou. Ktože sme my, Gidurci (šakalská čeliadka), aby sme sa opovážili byť prieberčivými?“ A ňuchajúc, zašiel do kúta brloha, kde našiel koštial zo srnca s trochou mäsa, i sadol si, chrúmajúc veselo koniec koštiala.

„Ďakujem úctivo za výbornú hostinu,“ riekol, oblizujúc si pysk. „Aké krásne sú vaše vznešené deti! Aké majú veľké oči! A aké sú ešte mladučké! Veru, veru, na to som mal pamätať, že kráľovské deti sú od počiatku dospelí muži.“

Lapaj Tabaki vedel ako hocikto iný, že niet horšieho, ako chváliť deti do očú, a radoval sa, vidiac, že mať i otec Vlk sú namrzení.

Tabaki sedel ticho, naladzujúc sa nevôľou, ním zatmenou, a po chvíli riekol počuteľne:

„Veľký Šer Kán zmenil svoje loviská. Sám mi hovoril, že budúci mesiac chce poľovať na týchto vŕškoch.“

Šer Kán bol tiger, žijúci blízko rieky Waingungy, dvadsať míľ vzdialenej.

„Nemá právo!“ zavrčal otec Vlk zlostne. „Podľa zákonov džungle nemá práva zmeniť svoje bydlisko, neoznámiac to vopred. Odplaší všetku zverinu na desať míľ dookola a ja – ja práve teraz sa mám starať o dvojnásobnú potravu.“

„Nenadarmo ho nazvala jeho mať ‚Lungrim‘ (Krivým),“ riekla mať vlčica pokojne. „Od narodenia bol chromý na jednu nohu. Preto zabíja iba lichvu. Teraz sa hnevajú naňho dedinčania od brehov Waingungy a sem prišiel iba na protiveň našim dedinčanom. Budú sa zháňať za ním krížom krážom cez džungľu, keď on bude ďaleko, a nám a našim deťom bude treba ujsť, ked podpália trávu. Veru sme veľmi povďační Šer Kánovi!“

„Či mu mám opísať vašu vďačnosť?“ spýtal sa Tabaki.

„Prac sa!“ zafunel otec Vlk. „Prac a poľuj so svojím pánom. Už si nám narobil dosť starostí.“

„Idem,“ riekol Tabaki pokojne. „Veď už počujete Šer Kána dolu v húštinách. Nemusel som vám zvestovať chýry o jeho príchode.“

Otec Vlk načúval a dolu v doline, skláňajúcej sa k neveľkej rieke, počul suché, zlostné mrmlanie a škrekľavé zavýjanie tigra, ktorý nechytil nič a nedbal, ak o jeho nezdare vie hoci celá džungľa.

„Blázon!“ riekol otec Vlk. „Takým revaním začína nočnú prácu! A či sa nazdáva, že sú naši srnci takí ako sprosté junce pri Waingunge?“

„Psst. Neloví on tejto noci ani srnca, ani junca,“ ozvala sa mať Vlčica. „Naháňa človeka.“ Zavýjanie sa premenilo na bzučivé vrčanie, znejúce, ani čo by prichodilo odrazu zo všetkých strán sveta. Tento zvuk tak veľmi naplašil a zmiatol drevorubačov a tulákov nocujúcich pod holým nebom, že vše vbehli rovno do tigrovho pažeráka.

„Človeka!“ riekol otec Vlk, vycierajúc všetky biele zuby. „Fuj, hanba! Nuž či niet dosť hmyzu a žiab po močiaroch, že chce zožrať človeka, a to ešte v našom okruhu.“

Zákon džunglí, nenariadi nikdy nič bez závažnej príčiny, zakazuje všetkým dravcom živiť sa ľudským mäsom; jedine vtedy smie dravec zabiť človeka, ked chce svojim deťom ukázať, ako ho treba zabiť, i vtedy musí poľovať mimo lovísk svojej svorky alebo svojich rodných miest. Pravá príčina tohto je, že hneď alebo neskôr po zabití človeka prihrnú sa na slonoch bieli ľudia, ozbrojení až po zuby, a niekoľko sto hnedých ľudí s gongami, raketami a s lučivami. A potom všetkým v džungli nastanú zlé časy. Dravci si medzi sebou odôvodňujú šetrenie človeka tým, že je človek najslabší a najbezbrannejší spomedzi všetkých živých tvorov a že by to poctivého lovca nectilo, keby sa naň oboril. Okrem toho hovoria, a to je pravda, že ľudožravé zveri oprašivejú, ba že im zuby vypadajú.

Vrčanie zosilnelo a vyznelo v bojovnom výkriku tigra, zarevanom z plných pľúc: „Aaarr!“

A hneď za tým zjačal Šer Kán spôsobom tigra nedôstojným.

„Schybil skok,“ riekla mať Vlčica. „Čože sa stalo?“

Otec Vlk, vybehnúc niekoľko krokov, začul, ako mrmle a zlostne vrčí Šer Kán, predierajúc sa krovím.

„Ten blázon bol taký sprostý, že skočil do vatry drevorubača a popálil si laby,“ riekol otec Vlk, rehliac sa. „Tabaki je s ním.“

„Ktosi ide hore briežkom,“ riekla mať Vlčica, strihajúc ušima. „Schystaj sa!“

V húštine zašumelo trošku krovie a otec Vlk sa učupil, hotový vrhnúť sa na prichádzajúceho. A keby ste tam boli, boli by ste zazreli najčudnejší výjav na svete: v polovici zadržaný vlčí skok. Skočil prv, ako videl, na čo skáče, a potom sa pokúsil nedoskočiť. Výsledok bol, že vyskočil asi na štyri stopy alebo na päť stôp rovno do povetria a padol nazad takmer na to samé miesto, skadiaľ skočil.

„Človek!“ povedal. „Človiečatko. Hľaďmeže!“

Pred ním samým, držiac sa nízko zvislého konára, stálo nahé hnedé dieťa, ktoré ledva že sa naučilo chodiť, také drobnučké, útlučké, s jamôčkami na bucľatej tvári, niečo také v noci nikdy ešte do vlčieho brloha neprišlo. Pozrelo na otca Vlka a zasmialo sa mu do tvári.

„To by bolo ľudské mláďa?“ riekla mať Vlčica. „Jakživ som také niečo nevidela. Dones že mi ho sem!“

Vlk, zvyknutý prenášať svoje deti z miesta na miesto, môže, ak treba, niesť i vajce v pysku a nerozmliaždiť ho; a tak ani otec Vlk nenechal najmenšej známky poškriabania na koži dieťaťa, keď ho chytil zubami za kožu na chrbte a doniesol medzi svoje mladé.

„Aké je malilinké! A aké holé a – aké smelé!“ riekla mať Vlčica nežne. Decko odtískalo totiž vĺčatá nabok, aby sa lepšie mohlo pritúliť k teplému kožuchu vlčice. „Aha! Už sa i jesť poberá s ostatnými. Teda toto je človieča. Ba či boli kedy vlci, ktorí sa mohli honosiť, že majú človieča medzi svojimi deťmi?“

„Počul som vše spomínať taký prípad, ale sa to nestalo ani v našej svorke, ani za môjho živobytia,“ odpovedal otec Vlk. „Celé je holé, nemá ani chĺpka srsti, a len raz by som ho potreboval čapnúť, bolo by po ňom. Ale, dívajme sa, ono hľadí na nás a nebojí sa.“

Svit mesiaca prestal vnikať ústím do jaskyne, lebo veľká hranatá hlava Šer Kánova vtisla sa i s plecami do vchodu. Za ním vrčal Tabaki: „Pán môj, milostivý pán, sem vošlo!“

„Šer Kán nás veľmi poctil svojou návštevou,“ riekol otec Vlk zdvorilo, ale so zlostným výrazom očú. „Čo ráči Šer Kán?“

„Prišiel som si po korisť. Išlo tadiaľto človieča,“ vysvetľoval Šer Kán. „Rodičia mu odbehli. Daj mi ho.“

Šer Kán skočil skutočne do vatry drevorubačov, ako to otec Vlk riekol, a zúril, že ho popálenina tak veľmi bolela.

A Ien otec Vlk vedel, že je vchod brloha pritesný, aby ním mohol tiger vniknúť. Už i teraz mal Šer Kán plecia i predné paprčky celé stŕpnuté pre nedostatok miesta; bolo mu ako človeku, ktorý chcel zápasiť v sude.

„Vlci sú slobodný národ ,“ riekol otec Vlk. „Oni prijímajú rozkazy len od vodcu svojej svorky, a nie od hocijakého pruhovaného škrtiča krotkých hoviad. Človieča je naše – a my ho usmrtíme, ak sa nám zachce!“

,,Či sa vám zachce a či nezachce! Aká je to hlúpa reč! Na býka, ktorého som zabil, dokedy že mám tu stáť a obchádzať vašu psiu peleš, aby som dostal, čo mi patrí? Ja, Šer Kán, hovorím!“

Rev tigra sa rozliehal hrmotne po celej jaskyni. Mať Vlčica striasla zo seba svoje mladé a skočila ku vchodu, zadívajúc sa do sršiacich očú Šer Kána svojimi blyštiacimi očami, podobajúcimi sa v tme dvom zeleným mesiačkom.

„A ja, Rakša (Démon), ti odpovedám: Človieča je moje, neodškriepiteľne moje! A nik ho neusmrtí. Ono zostane nažive a bude chodiť s našou svorkou a bude i poľovať s nami, až napokon uvidíš, ty lovec nahých detí, ty žabožrút, ty rybodráč, že si zapoľuje i na teba. A teraz sa ber odtiaľto, lebo ti sľubujem na toho jeleňa, ktorého som zabila (ja sa neživím hocijakými od hladu zoslabnutými hovädami), že sa vrátiš ku svojej materi ešte väčšmi krívajúc, ako si kríval od narodenia, ty prišvŕknutá šelma, ty! Prac sa!“

Otec Vlk hľadel stŕpnutý na ňu. Už takmer zabudol na tie časy, keď si ju získal v statočnom zápase s piatimi vlkmi, kým ešte chodievala so svorkou, a nenazvali ju Démonom len ako lichôtku. Šer Kán by sa bol odvážil pustiť do otca Vlka, ale zápasiť s Vlčicou si netrúfal, vediac veľmi dobre, že pôda pre ňu je výhodnejšia a že by sa bila do poslednej kvapky krvi. Mrmlajúc, vytiahol teda hlavu z otvoru jaskyne, a ked bol už voľný, zakričal:

„Každý pes je pánom na svojom smetisku! Uvidíme, ako sa pozdá vlčej svorke to vychovanie človiečaťa? Lebo decko je moje a skôr alebo neskôr sa mi jednako pod zuby dostane, vám napriek, vy zlodeji s ovisnutými chvostami!“

Mať Vlčica sa hodila medzi svoje mladé a otec Vlk obrátil sa k nej vážne:

„Šer Kán má veru pravdu. Decko musíme ukázať voju. Či si ho ešte vždy chceš podržať, mati?“

„Že či ho chcem podržať!“ odvetila, ledva popadajúc dych. „Prišlo k nám nahé, nocou, samučké, vyhladnuté, a nebálo sa nás! Hľaďže, už odsotilo nabok jedno z mojich detí. A ten krivý krvilačník by ho bol zabil a potom by bol ušiel nazad ku Waingunge, kým by dedinčania, dychtiac po pomste, neprekutali všetko a nevyhnali nás z našich útulkov. Že či ho chcem podržať? Isteže chcem. Len si ty lež tichúčko, žabka moja. A, Mangli, lebo Mauglim, žabkou, ťa budem volať, – nič sa neboj, nadíde čas, keď ty poženieš Šer Kána tak, ako on hnal teba.“

„Len čo povie na to svorka?“ staral sa otec Vlk.

Zákon džungle káže totiž celkom zrejme, že každý vlk, ked sa ožení, smie sa utiahnuť od voja, ku ktorému prislúcha; ale len čo sú jeho mladé natoľko silné, že sa vládzu udržať na nohách, musí ich doniesť na schôdzku svorky, ktorá býva raz za mesiac, keď je mesiačik v úplnku, aby vlci sa mohli vĺčatám prizrieť a prijať ich. Po tejto prehliadke smú vĺčatá behať voľne všade, kde chcú, a kým nezabijú prvého srnca, dospelí vlci im nesmú pod nijakou zámienkou ublížiť. Trest smrti neminie vlka, ktorý by zabil slabé vĺča; a keď nad tým chvíľu rozmýšľame, uznáme, že je to tak správne.

Otec Vlk dočkal teda, kým sa mu deti naučili behať, a potom ich vzal raz v noci s Mauglim a s matkou Vlčicou na zhromaždenie vlkov na Poradné bralo, na sedle vrchu, posiateho toľkými skalnými útesmi a väčšími i menšími skalami, že sa za nimi i sto vlkov mohlo skryť. Akela, veľký, sivý, osamelý vlk, ktorý sa stal vodcom vlkov pre svoju silu a prešibanosť, ležal rozvalený na svojej skale a niže neho sedelo štyridsať alebo i viac vlkov každej veľkosti a farby, počnúc od starých vyslúžilcov jazvečej farby, z ktorých každý sám zdolal jeleňa, až po junákov, mladých, trojročných, čiernej srsti, ktorí si namýšľajú, že by si s jeleňom tiež poradili. Osamelý vlk bol vodcom už rok. Za mladi spadol dva razy do vlčieho klepca, raz ho veľmi ubili a v domnienke, že je mŕtvy, nechali ho ležať; teda poznal mravy a obyčaje ľudí. Na brale sa málo hovorilo. Vĺčatá sa hrali v strede kruhu vytvoreného rodičmi, a kedy tedy vošiel k nim tichúčko starší vlk, poprizeral sa pozorne vĺčatám a vrátil sa ešte tichšie na svoje miesto. Zavše potisla niektorá z matiek svoje dieťa na miestočko, mesiacom jasne osvetlené, len aby si bola istá, že ho neobišli. Vtedy ozval sa Akela zo svojej skaly: „Znáte zákon – znáte zákon. Dobre sa im poprizerajte, vlci moji!“ A ustarostené matky opakovali jeho napomenutie: „Dobre sa im poprizerajte, dobre, ó vlci!“

Naostatok – a vtedy sa zježila celá hriva matke Vlčici – potisol otec Vlk „Maugliho, žabku“, ako ho volali, do popredia z kruhu, kde sedel, smejúc sa a baviac sa s kremienkami, lesknúcimi sa v svite mesačnom.

Akela, ani len hlavy nezdvihnúc zo svojich paprčiek, opakoval svoje jednotvárne volanie: „Dobre si ho obzrite!“ Tlmený rev sa ozval spoza skalného útesu a Šer Kán zakričal: „To decko je moje! Dajte mi ho! Čo je slobodnému národu vlčiemu do človiečaťa?“ Akela ani len ušima nezastrihal a len toľko riekol: „Dobre si ho obzrite, oj, vlci! Čože má dbať slobodný národ vlčí na rozkazy cudzieho, nepatriaceho do lona slobodného národa? Len si ho dobre obzrite!“

Hlboké vrčanie zaznelo v chóre a jeden mladý, štvorročný vlk hodil späť Akelovi otázku Šer Kána:

„Čo je slobodnému národu vlčiemu do človiečaťa?“

Lenže zákon džungle znie, že v spornom prípade ohľadom práva prijať mláďa do vlčieho voja, musia sa okrem otca a matere ešte dvaja členovia ozvať v prospech mláďaťa.

„Kto prerečie slovo za mláďa?“ pýtal sa Akela. „Spomedzi príslušníkov slobodného národa kto sa ho ujme?“

Odpovede nebolo, a mať Vlčica chystala sa zápasiť, hoci vedela, že to bude jej posledný zápas, ak vôbec k zápasu dôjde.

Vtedy sa na zadné nohy zdvihol jediný tvor, ktorý sa smel zúčastniť na vlčích schôdzkach – Balú, ospanlivý hnedý medveď, učiaci vĺčatá zákonom džungle; starý Balú, ktorý smie voľne chodiť, kadiaľ sa mu páči, lebo on sa živí iba orechmi, korienkami a medom.

„Človieča – človieča?“ zamrmlal. „Ja sa prihováram za človieča. Človieča nám škodiť nemôže. Ja síce neviem rečniť, ale hovorím pravdu. Nechže behá so svorkou a nech je prijaté s ostatnými. A ja ho budem učiť.“

„Ešte potrebujeme druhého odporúčateľa,“ riekol Akela. „Balú sa ho ujal a on je učiteľom našich mláďat. Kto sa k nemu pripojí?“

Zrazu skočil do kruhu tmavý tieň. Bol to Baghíra, čierny leopard, celý čierny ani atrament, iba čo mal po srsti škvrny, tvoriace v istom osvetlení vzorku podobnú vodovanému hodvábu . Každý poznal Baghíru a nik mu neliezol naschvál do cesty, lebo bol ľstivý ako Tabaki, smelý ako byvol a bezohľadný ako ranený slon. Ale hlas mal sladký ani divý med kvapkajúci zo stromu, a srsť mal jemnejšiu od páperia.

„Oj, Akela, i vy ostatní členovia slobodného národa,“ zavrčal, „nemám síce nijaké právo vo vašom zhromaždení, ale zákon džungle hovorí, že keď je pochybnosť ohľadom nevyhnutnosti usmrtenia nového mláďaťa, život toho mláďaťa sa môže vykúpiť. A zákon neurčuje, kto má a kto nemá dať výmenu. Či mám pravdu?“

„Oj, áno! Výborne!“ kričali mladí vlci, ktorí sú večne hladní. „Čujme Baghíru. Človieča môže byť vykúpené. To je podľa zákona.“

„Vediac, že nemám práva hovoriť na tomto mieste, prosím o dovolenie.“

„Hovor tedy,“ kričalo dvadsať hlasov.

„Usmrtiť nahé mláďa je hanebné. Okrem toho bude zábavnejšie urobiť to, keď narastie. Balú už hovoril v jeho záujme. Ja k Balúho slovám priložím vola, a to tučného, čerstvo zabitého, ležiaceho na pol míle odtiaľto, ak prijmete človieča medzi seba v zmysle zákona. No, či pristávate?“

Asi dvadsať hlasov hulákalo odrazu: „Prečo by sme nepristali? Beztak umrie, keď nastanú zimné dažde. Alebo ho slnce upraží. Čože by nám mohla škodiť taká holá žabka? Nechže behá so svorkou. Kdeže je ten vôl, Baghíra? Veďže ho prijmime!“

A za tým zaznel hlboký štekot Akelov: „Dobre sa mu prizrite, dobre sa mu prizrite, oj, vlci!“

Maugli bol ešte vždy taký pohrúžený do hry s kamienkami, že si ani nevšimol, ako prichodili vlci po jednom prizrieť sa mu. Napokon sa pobrali všetci dole stranou za zabitým volom a na brale zostali iba Akela, Baghíra, Balú a Maugliho vlastní vlci. Revanie Šer Kána ozývalo sa ešte vždy nocou, lebo bol veľmi rozzlostený, že mu Maugliho nevydali.

„Ej, len si dobre porev,“ zamrmlal si Baghíra pod fúzy; „lebo sa dožiješ času, keď ťa toto naháča naučí revať inakším hlasom, nakoľko sa ja v ľuďoch vyznám.“

„To sa stalo dobre,“ riekol Akela. „Ľudia a ich deti sú veľmi múdri. I ono nám môže byť časom nápomocné.“

„Veru, nápomocné, a to v časoch tvŕdze; lebo nikto nemôže úfať, že bude vodcom vlčieho voja naveky,“ doložil Baghíra. Akela neodpovedal. Myslel na čas, ktorý zastihne každého vodcu každej svorky, ked ho už sila opúšťa a on len slabne a slabne, kým ho vlci nezabijú, aby ho nahradili novým silným vodcom, ktorého po čase čaká tiež taký istý osud.

„Odnes si ho,“ riekol otcovi Vlkovi, „a vychovávať ho tak, ako sa svedčí na člena slobodného vlčieho národa.“

Takto bol Maugli prijatý do sionískej vlčej svorky čiže voja na prímluvu Balúho za cenu vola, ktorým jeho život vykúpili.

Ale teraz sa musíte uspokojiť, ked preskočíme desať alebo jedenásť rokov a len si domyslíme, ako krásne si žil Maugli medzi vlkmi, lebo keby to malo byť opísané, zaplnilo by to nejednu knihu. Rástol s vĺčatami, hoci sa zvlčil, rozumie sa, oni boli dospelí vlci, kým on bol ešte decko; otec Vlk ho vyučoval svojmu remeslu, všetky veci v džungli mu vysvetlil. Každé zaševelenie trávy, každý vánok v teplom nočnom vzduchu, každé zahúkanie sovy nad hlavou, každý škrabot netopiera, visiaceho v krátkom spánku na strome, a každý špľachot hociktorej rybičky trepotajúcej sa v jazierku, boli mu znalosťami práve takými dôležitými, ako znalosť práce obchodnej pre úradníka. Ak sa práve neučil, vyhrieval sa na slniečku a spal, jedol a znova spal; ak bol špinavý, alebo ak mu bolo horúco, plával v horských jazerách; a ak zabažil za medom (lebo mu Balú povedal, že med a orechy sú práve také dobré jedlá, ako surové mäso), liezol si preň, a to mu zas Baghíra ukázal, ako treba liezť. Baghíra si ľahol na konár a volal: „Poďže sem, braček!“ a Maugli liezol sprvu nemotorne ako leňochod, ale neskôr prehodil sa z konára na konár skoro tak smelo, ako sivá opica. I on si sadol na Poradné bralo, keď sa vlčí voj zišiel, a tam si všimol, že ked sa zadíval uprene na hociktorého vlka, vlk musel privrieť oči, nuž vyvaľoval oči na vlkov zo zábavy.

Inokedy vyťahoval dlhé tŕne z paprčiek svojich priateľov, lebo vlci hrozne trpia tŕňmi a bodliakmi zadretými pod kožu. Vše šiel dolu vŕškom na role, obrábané ľuďmi, a díval sa hodne zvedavo na dedinčanov v ich chalupách, ale sa mal na pozore pred ľuďmi, odkedy mu Baghíra ukázal štvorhrannú debnu s padajúcim vrchnákom, tak prefíkane skrytú húštine, že do nej takmer hupol, a vysvetlil mu, čo je klepec. Ľúbil nadovšetko, keď mohol ísť s Baghírom do tmavých, teplých útrob hory a prespať tam celý dusný deň, a v noci sa rád díval na Baghírovo poľovanie. Baghíra usmrtil totiž, ked bol hladný, čokoľvek, čo sa mu pritrafilo, a tak robieval i Maugli, okrem jednej výnimky. Lebo náhle bol dosť starý, aby to pochopil, riekol mu Baghíra, že sa nikdy nesmie dotknúť hoviad, keďže bol prijatý do voja za cenu života vola, Baghírom ponúknutého. „Celá džungľa je tvoja,“ vysvetľoval Baghíra, „môžeš zabiť čokoľvek, na čo ti sily stačia, ale pre toho vola, ktorým som ťa vykúpil, nesmieš usmrtiť, ani jesť nijaké hovädo, už či mladé, či staré. Tak to káže zákon džungle.“ A Maugli verne poslúchal zákon.

Tak narástol a zmocnel, ako musí zosilneť chlapec, neuvedomujúci si, že sa ustavične učí, a ktorý nemyslí na nič iné na svete, ako na to, aby mal čo jesť.

Mať Vlčica mu raz alebo dva razy riekla, že Šer Kán nie je tvor, ktorému by bolo radno dôverovať, a že niekedy musí zabiť Šer Kána; ale kým by si mladý vlk s každou hodinou bol pripomínal túto radu, Maugli na to zabudol, veď bol iba chlapcom, hoci by sa bol istotne nazval vlkom, keby bol vedel hovoriť niektorou ľudskou rečou.

Šer Kán sa mu v džungliach stále plietol do cesty, lebo odkedy Akela ostarieval a slabol, veľmi sa spriatelil krivý tiger s mladšími vlkmi voja, ktorí sa mu pridružili pre odpadky; – takú neslušnosť by Akela nikdy nebol strpel, nech si ich trúfa prísne držať na uzde. Okrem toho im Šer Kán všemožne lichotil a veľmi sa čudoval, že sa takí statní mladí lovci uspokoja vodcovstvom umierajúceho vlka a ľudského mláďaťa. „Počul som,“ pokušiaval Šer Kán, „že sa mu na vašich poradách neopovážite pozreť do očí,“ na čo mladí vlci vrčali a srsť naježili.

Baghíra, majúci všade oči a uši, sa o týchto úkladoch dozvedel a dva razy Mauglimu obšírne vysvetlil, že Šer Kánovi ide o jeho život; ale Maugli sa iba smial a odvetil: „Mám vlčí voj a mám teba; a Balú, akokoľvek je pohodlný, tiež by sa neodťahoval dať niekomu zaucho. Bo i viac zaúch kvôli mne. Prečože by som sa mal báť?“

Za veľmi horúceho dňa prišla nová myšlienka Baghírovi, vyplývajúca z niečoho, čoho sa dopočul. Možno, mu to pošepol Sahi, jež; a tak riekol Mauglimu, keď bol hlboko v prahore a chlapec sa pritúlil hlavou ku krásnej čiernej srsti Baghírovej: „Braček, koľko ráz som ti povedal, že Šer Kán ti je nepriateľom?“

„Toľko ráz, koľko orechov je na tamtej palme,“ odvetil Maugli, ktorý, rozumie sa, nevedel rátať. „Čo mi je do toho? Som ospanlivý, Baghíra, a Šer Kán má iba dlhý chvost a hlasný škrek, celkom ako páv Mor.“

Koniec ukážky