Boží človek

Elena Gessayová - Brestenská

Obálka: Rudolf Kremlička, Kostol pri Jasove (voľné dielo)

V knihe boli vykonané minimálne textové a štylistické úpravy

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-99966-92-6 (EPUB)

ISBN 978-80-99966-93-3 (MOBI)

Zabudnutá autorka a jej odkaz

Elena Gessayová - Brestenská sa narodila v roku 1899 v USA. Jej otec, Ignác Gessay bol učiteľom na Orave, aktívne pôsobil v národnom hnutí, ale svoje miesto a neskôr aj vlasť musel opustiť kvôli prenasledovaniu maďarskými úradmi.

Väčšinu detstva prežila v Pittsburghu, kde v tom období žilo takmer stotisíc obyvateľov slovenského pôvodu. Po úspešnom ukončení stredoškolských štúdií ako jedna z prvých žien úspešne absolvovala štúdium na právnickej fakulte Univerzity v Clevelande a od roku 1919 sa stala šéfredaktorkou časopisu Nové Slovensko, ktoré vydávala asi najvýznamnejšia krajanská organizácia - Slovenská liga v Amerike. Rovnako sa aktívne zapája do života v miestnych cirkevných zboroch. V roku 1920 sa spolu s celou rodinou sťahujú späť na Slovensko. Žiaľ predstavy o situácii na Slovensku, ktoré poznala z rozprávania sa radikálne rozchádzali s realitou, do ktorej sa prišla. Netrvalo dlho a namiesto idealistickej predstavy o budovaní novej krajiny sa ocitla v centre žabomyších politických, cirkevných a kultúrnych vojen, ktoré sa na našom území v tej dobe odohrávali. Asi najväčším sklamaním pre ňu bola Bratislava, v ktorej podľa komentára v Americkom Slovákovi z roku 1921 “brat zaznával brata a dostavoval sa na politické schôdze v kešeni s otvoreným nožom a kamením”. V snahe vyhnúť sa politickým a regionálnym konfliktom zakladajú Slovenskú ligu, ktorá mala slúžiť ako nepolitické združenie na podporu slovenského jazyka a kultúry. V tejto organizácii pracovala až do konca 30tych rokov 20. storočia. Za pomoci krajanských organizácií z USA a Kanady budovali slovenské materské a základné školy, venovali sa aj vyššiemu a celoživotnému vzdelávaniu. Okrem toho publikovala v novinách, časopisoch a aktívne prekladala, pričom asi najznámejším prekladom je dráma Caesar a Kleopatra od George Bernarda Shawa. Náročný pracovný život sa žiaľ podpísal na jej zdraví a v roku 1937 ťažko ochorela. V roku 1938 privitala autonómiu Slovenska, pretože dúfala, že to upokojí vnútornú politickú situáciu, ale nanešťastie sa to nestalo a okrem toho sa jej hlboko dotkli zmeny, ktoré nasledovali ďalší rok. V nasledujúcich rokoch sa zo zdravotných dôvodov už do práce zapájala oveľa menej a od roku 1942 bola pripútaná na lôžko. V januári roku 1943 po dlhodobej ťažkej chorobe umiera.

Kniha Boží človek je výberom jej literárnej činnosti. Pre mnohých to bolo naivné a nepohodlné dielo. Kniha, ktorá sa venovala duchovnému životu, nekriticky oslavovala slovenčinu, ľud a s túžbou a nádejou rokov 1937 a 1938 sa pozerala vpred do života samostatného Slovenska.

Namieste je otázka, či v poslednom období svojho života vedela, že samostatné Slovensko nie je ani zďaleka tým šťastným krajom, akým ho chcela vidieť a že išlo o ilúziu, ktorá mala veľmi ďaleko od krutej reality.

Vybral si pútnik cestu

Vybral si pútnik cestu tvrdú, ťažkú, hore strmým vrchom. Na jej okrajoch rastie tŕnie, ktoré pútnika pichá, z bosých nôh cícerkom tečie mu krv. Po oboch stranách cesty sú priepasti, z ktorých hľadí čierna smrť a cerí na neho ostré zuby. Len jeden chybný krok, a pútnik by bol naveky stratený.

Od malička kráča pútnik tou cestou, o ktorej vie, že je jediná správna. Prešiel už pekný kus, z čela steká mu pot. Nie je už taký silný ako kedysi, keď bol mladý. Starne. Biela srieň sadla mu na čierne obočie a vlasy, plecia má ohnuté, chrbát zhrbený. Len v srdci mu svieti to isté svetlo – láska k národu. Tá mu ukazuje smer, tá ho vedie po ceste pravdy a spravodlivosti, tá mu v odmenu dáva čisté svedomie.

Pútnik zostarol. Viečka mu od únavy padajú, hlava ho páli, bolí a starosti o každodenný chlieb tým krutejšie dorážajú na neho. Počuje nárek, volanie, stony azda vlastných hladných detí; z priepastí popri ceste ozýva sa cvengot judášskych tridsať strieborných a zúri kliatba a zlorečenie. Hej, len vystrieť ruku, aby aspoň na staré dni zmizla tá bolestná, príkra cesta, aby aspoň na chvíľu stíchol hlas biednych, ukrivdených.

Ale pútnik poslednými silami zatne päste, premôže pocit váhavosti, ktorý ho na chvíľočku zachváti, a kráča ďalej. Neupadne do záhuby-zrady, neprijme úplatky. Svetlo v jeho srdci horí ešte jasnejším plameňom.

V pútnikovom živote odbíja posledná hodina. Blíži sa koniec jeho dlhej, namáhavej cesty. Pútnik si posledný raz vzdychne. Je to modlitba k Bohu, aby mu odpustil, že bol taký slabý, taký bezvýznamný, taký neschopný, že viac za svoj národ nemohol vykonať. A vtedy spod jeho zavretých viečok vytečú dva striebristé prúdy sĺz.

Vybral si pútnik cestu a čestne ju aj dokončil.

Vzkriesenie

Bola jar. Prví jeho zvestovatelia už dávno oznamovali jeho príchod. Vtáčatá spievali svoju pieseň lásky, fialky sa modrely medzi čerstvou zeleňou a vysoké hlávky snežienok kolembali sa na vánku, ktorý bol čistý a mäkký ako hodváb. I malé sedliacke domce prezrádzali návrat jari, lebo obielené rad-radom stáli, skvejúc sa v svojom jase na zlatom slnku. Celá príroda znovu ožila, všetko sa pohybovalo, pučalo, penilo, sťa by chcelo vynahradiť to, čo cez dlhú zimu zameškalo.

Ale nie tak Matej Ďurina. Ten už neokrieval tou novou silou, prúdiacou atmosférou a tvoriacou balzam života. Jeho už jar netešila, na neho nepôsobila. Sedel nehybne na rozvalenom suchom pni, ťažkú hlavu podopierajúc si dlaňou. Dlhé, riedke, šedivé vlasy padali mu na žltú, sťa pergamenovú tvár, zvráskavenú, scvrknutú ako starý zemiak. Z nej dve mútne, sivé oči hľadeli kamsi uprene do zeme. Roztrhaný kabát okrúhlil sa mu na chrbte, a pri krku roztvorená košeľa a úzke, kedysi biele, vlnené nohavice halili jeho chudé kosti, iba tenkou kožou potiahnuté. Bol bosý – jeho popraskané nohy, pri ktorých ležala palica, slúžiaca mu za barlu, pokrývala nejedna vrstva blata.

Matej Ďurina sedel a rozmýšľal. Možno už ani nerozmýšľal, lebo slabosť zakalila i tú jeho schopnosť. A jednako mal povedomie, že je deň Vzkriesenia. Preto vybral sa z odľahlej, ošarpanej chatrče pri lese, aby sa i on zúčastnil na tej výročnej pobožnosti. V srdci pociťoval potrebu nového duševného povzbudenia, ktoré ten deň svätej radosti poskytuje veriacim – potrebu posilnenia viery v lepšiu budúcnosť, ktorú pamiatka víťazoslávneho zmŕtvychvstania Pána potvrdzuje. Lebo Matej vedel, že naveky nebude trvať terajší jeho biedny stav, že čas zmeny už nie je ďaleko. I zašiel kus cesty od lesa, ale cesta bola dlhá, nohy slabé, trasľavé, tak sadol odpočinúť si.

Ale boli časy, keď Matej Ďurina nebol osamelým, otrhaným vydedencom ľudskej spoločnosti. Poznal aj on lepšie dni, ktorých bledé obrazy akosi mimovoľne plietli sa mu teraz po ume. Predstavil sa mu obraz otcovského domca v blízkej obci Rapovciach, kde sa narodil, vyrástol, kde prežil niekoľko rokov blaženého manželstva. Domec obkľučovala malá záhradka, spestrená rozličnými kvetinami, ktoré jeho dobrá žena Hana tak rada sadievala. Ale to bolo dávno, veľmi dávno, lebo Hana po dlhej chorobe sa od neho na večnosť odobrala a tak i záhrada spustla. Matej ostal sám, skromne žijúc s dcérkou Ruženou, ktorú mu žena za seba bola nechala. Ružena rástla, bola Matejovou jedinou radosťou, veď aj teraz, keď sa mu v dumách predstavila, slzy zaliali mu oči. Ťažko bolo Matejovi žiť; role zdedené po otcovi, boli kamenisté, úroda zlá. Ale on sa trápil. Veľké jeho mozoľnaté ruky lopotili od svitu do mrku, neznajúc únavy. Bol šťastný, že má pre koho pracovať.

Roky sa míňali, až raz to beznáročné šťastie Matejovo zastrela temná chmára. Viacerí Rapovčania chystali sa do Ameriky – do zeme snov splnených i nesplnených, do zeme, kde túžili nájsť ľahšie, lepšie živobytie. Tie zvesti vtrhli i do Matejovho domca a porobili tam zmätok, ba boli pôvodom Matejovho terajšieho úbohého položenia. Lebo tie zvesti ako by boli očarovali Ruženu. V jej neskúsenom, nezrelom rozume, hoci i mala už osemnásť rokov, tvorili sa zlaté vidiny bohatstva ľahko nadobudnutého. Čo vedela ona o tom, že každý peniaz, v cudzine získaný, znamená stratu časti života, pre národ stratu kus tela i duše, odtok mladej, plodnej krvi! Darmo ju Matej zaviedol na susedné kopce a ukazoval jej nádhernú krásu vysokých hôr, široké priestranstvá, podávajúce si ruky cez striebristé potoky, lúky smaragdovo-zelené, ktoré, keď vetrík zadul, trblietali sa kvietím ako drahocenný briliant, vrhajúci lúče najrozmanitejších farieb. Darmo ju zaviedol k matkinmu hrobu, darmo vštepoval do nej lásku k tomu, čo jeho tak silno spájalo s hrudou, darmo prehováral, darmo prosil. Všetko bolo márne. Lákaná neodolateľnou mocou vidiny, Ružena ostala v svojom predsavzatí neoblomná.

Odišla. Sprvu kde-tu písala, ale čoraz zriedkavejšie. Potom už ani na otcove listy, písané chvejúcou sa rukou a veľkými, ťažkými písmenami, neodpovedala. Stratila sa vo víre denného života, a rozpomienky na domov, na otca bledli, až celkom zapadli do zabudnutia. Cez mohutný oceán len sem-tam priletela zvesť od Rapovčanov, v Amerike usadených, že Ružena žije, že sa vydala za akéhosi cudzinca, že sa má dobre. Matej prestal trúchliť za dcérou v tom vedomí, že sa jej nevedie zle, biedu že netrpí, a pomaly sa uspokojil. Len niekedy večer, najmä v zime, keď slnce rýchlo zapadlo a noc zdala sa večná, keď všade bolo ticho a temno, jeho domec prichodil mu takým chmúrnym, smutným. Chýbali v ňom štebotavé hlasy vnukov, mäkký dotyk ich ručiek po zbrázdených jeho lícach. Vtedy neraz zatúžil pohladiť ich zlaté vlásky, pozhovárať sa s nimi, rozosmiať sa nad ich huncútstvom. Predstavoval si vnukov, ktorí zdedia jeho roličky aj domec, budú gazdovať, zveľaďovať tú starú otcovizeň. Ale boli to všetko len sny. Jeho dom ostal i naďalej pustý.

Od dcérinho odchodu prešlo dvadsať ťažkých, dlhých rokov, vlečúcich sa ako vlna morská, aby sa rozbili na brehu života. Zrazu jedného nezabudnuteľného letného dopoludnia Matej dostal list. Poznal on dobre tú obálku i rukopis a preto trasúcimi sa prstami ju otváral. Koľko úprimnej, nevinnej radosti naplnilo mu dušu, keď prečítal, že jeho jediné dieťa príde ho z takého ďaleka navštíviť! Neveril svojim očiam, rukou pretieral si šťastím spotené čelo. „Príde, ona príde – nezabudla“, šeptal a zdvihol k nebesám oči, v ktorých perlili sa slzy vďačnosti.

Nasledovali dni nedočkavosti. Matej dal chalúpku vymaľovať, zavolal ženské, aby ju vyčistili, do oblokov pokládol červené muškáty, aby aj tie svojou žiarivou farbou Ruženu vítali. Čím viac približoval sa deň dcérinho príchodu, tým bol Matej nepokojnejší. Už ani nejedol, ani nespal, len vyčkával. Ba zašiel i do susednej obce, kde bola železničná stanica, aby ju čím skôr videl.

A prišla. Z jeho mladučkej štíhlej Ruženy stala sa dospelá žena v plnom rozkvete. Matej bol na ňu hrdý, ešte vždy miloval ju láskou, akú pozná len rodič. Každé najmenšie jej prianie usiloval sa čo najvernejšie vyplniť, bol ochotný i celú svoju dušu jej venovať. Ale s bôľom poznával, že to nie je tá, ktorá od neho pred toľkými rokmi odišla a na ktorú sa pamätal. Zdala sa mu akousi cudzou, chladnou, neúprimnou, s ničím nie spokojnou. Rmútilo to Mateja veľmi, ale vysvetľoval si jej chovanie sa tak, že Amerika už nejedného človeka zmenila, a keď niekto prežije toľký rad rokov v najväčšom meste sveta, poskytujúcom mu všelijaké možné i nemožné pohodlia, nuž dedina sa mu už nemôže páčiť.

Tak prešli dva týždne, plné sladkej a jednako pre Mateja trpkej blaženosti. Ružena čím ďalej stávala sa mrzutejšou, popudlivejšou, zádumčivejšou, až raz oznámila Matejovi, že musí odcestovať, a keďže už nikdy viacej nemieni sa vrátiť na Slovensko, chce, aby ešte pred odchodom usporiadali sa ich majetkové pomery. Žiadala teda otca, aby prepísal na ňu majetok, ubezpečujúc ho, že do smrti bude ho užívať on. „Kto iný by ho užíval?“ znovu a znovu sa pýtala, pritom ho uisťujúc, že kým pre neho ten prevod nič neznamená, pre ňu má on veľký význam, lebo nebude sa musieť starať, ako dať majetok na seba previesť, keď Mateja niekedy Pán Boh k sebe povolá.

Matej poslúchol dcéru, majetok jej daroval. Bol s ňou aj u notára, kde akési listiny podpisovali. O krátky čas na to Ružena sa s ním rozlúčila a Matej cítil, ako keby sa mu kus srdca odorvalo. V hrdle ho čosi dusilo a keby na stanici nebolo bývalo toľko ľudí, bol by si od nešťastia hlavu päsťami tĺkol. No, premáhal sa, ale keď sa vlak pohol, zaplakal, ako len raz predtým v živote, keď mu jeho Hanu na poslednú cestu z domu vynášali. Vedel, že Ruženu stratil, vedel, že ju už nikdy neuvidí, vedel, že už ani nádeje nemá na nové stretnutie.

A znovu nastali pre Mateja dni jednotvárne, dlhé, smutné, sťa pavučinami zatiahnuté. Zas ostal sám, čakajúc od dcéry zvesť, ktorá však po troch mesiacoch ešte vždy neprichádzala. Vnútrom sa mu rozprestrel žiaľ a ako mora privalil jeho dušu. Ale Matej len čakal, každý deň svitol pre neho s novou ružovou úfnosťou, a končil nemilosrdným, temným sklamaním.

Ale teraz stalo sa niečo, čo Mateja celkom zronilo a zničilo. Začalo sa v Rapovciach povrávať, že Matejova dcéra predala otcovský majetok bohatému mlynárovi z horného konca obce. Matej si tých rečí nevšímal, ale čochvíľa sa presvedčil, že, veru, je tomu tak. Dostal výpoveď a musel sa vysťahovať.

Kto by vedel opísať to bôľom skľúčené, žiaľom poprerývané staré srdce Matejovo! Kto by vedel holými, mdlými slovami vyjadriť to, čo sa odohrávalo v Matejovej hrudi, keď navždy opúšťal svoju chalúpku! A jednako, i v tejto najťažšej skúške života, Matej veril, že túto neopísateľnú bolesť mu jeho dcéra neurobila. V svojej mysli nikdy ani na chvíľočku nevenoval jej najmenšiu zlú spomienku, ba zvaľoval všetku vinu na svojho zaťa, jej manžela, toho cudzinca, ktorého nikdy ani nevidel, ani nepoznal. „Ten ju naviedol“, opakoval stále ako by chcel sám seba upevniť v svojom presvedčení a rozohnať tú zlovestnú pochybnosť, ktorú ľudia vlievali mu ako žlč do srdca.

Sprvu býval u ďalších príbuzných. Tí za opateru žiadali odmenu. Peňazí nemal, dal im nejaké náradie, ktoré ešte Hana po sobáši bola so sebou priviezla. Potom aj šatstvo im daroval. Ale to všetko bolo málo. Chcel pracovať, odrobiť to, čo mu poskytovali, ale udalosti posledných časov mu v tom zabránili. Celkom zostarel, chradol, hynul. Nič ho už nezaujímalo, uzavrel sa do seba, horké roztrpčenie ho ovládlo. Príbuzní, oberúc ho o všetko a pokladajúc ho teraz len za ťarchu, vyštvali ho von. Potom potuloval sa po dobrých ľuďoch, kde mu kto dal niečo zjesť a umožnil nocľah. Napokon mu obec vykázala malú chatrč na úpätí lesov, kam sa vždy večer ako žobrák utiahol a ponoril do svojich smutných spomienok.

Starý Matej už tri dni nebol v obci. Choroba a slabosť držali ho doma, no, jednako horko-ťažko sa zobral, a opierajúc sa o palicu, poberal sa pomaly na Vzkriesenie. Už viac ráz sa zastavil, kde-tu si posedel. Potom zas ťahavým krokom kráčal ďalej, až prišiel k rozvalenému pňu.

Tu zrazu z jeho dúm prebudil ho výstrel z mažiarov. Potom celé nebesá rozochveli sa radostnými hlasmi zvonov a priestorom niesla sa velebná pieseň „Pán Ježiš Kristus vstal z mŕtvych“. Matej sa pohol, a chcel aj on ísť tam, odkiaľ ozýval sa ten posvätný spev. Ale bol taký unavený, taký vyčerpaný, že nevládal. Nabral posledné sily, urobil ešte jeden pohyb, a vtedy akési strnutie prešlo mu telom. Ale to trvalo len chvíľočku, potom cítil, že sa s ním čosi neobyčajného deje. A bolo mu teraz tak dobre, tak ľahko, tak blažene-sladko ako nikdy predtým. Pomaly všetky jeho pocity rozpadávali sa v nekonečné ticho, len videl, že ho akási žiara obklopuje. Žiara stávala sa stále jasnejšou, až v nej, ako za Jeruzalemom v záhrade na svahu kalvárskeho pahorka, zjavil sa Kristus, odiaty v snehobiele lesknúce sa rúcho, a vztiahol k nemu milostivé Svoje ruky. Vtedy v diaľke zaznelo ,,Halleluja“ a Matejova duša vznášala sa do výšin k nebesám.

Pobožnosti sa skončili – ľud vracal sa domov a neďaleko obce našiel chladnúce, nehybné telo starého Mateja. Bolo po Vzkriesení………

Človek a láska

I.

Do srdca človeka láska prišla. Tíško sa tam ubytovala a teraz robí svoje čary. Na ústa človeka zavesila úsmev a chvejúcou sa radosťou naplnila celú jeho bytosť. Oči zakryla mu nežnou vlahou a ony mu svietia ako plamene sviec na oltári. Krv sa mu rozprúdila a na jeho bledých lícach vymaľovala ružové ruže.

Zmenila i príbytok človeka. Pusté steny ozdobila vencami kvetín. Do každého kútika vdýchla šťastie, ktoré ohrieva izbu a zaplavuje ju svetlom.

Svojimi čarami z krutej, mrazivej zimy vytvorila leto, prekrásne leto. Vo dne slnko milo svieti a hladká svet zlatými lúčmi. V noci na nebi niet chmáročky, hviezdy žiaria ako myriady drahokamov. Po lúkach rozkvitlo kvieťa všetkých farieb dúhy. Potok láska sa s nezábudkami a bozkáva ich, až ich hlávky klonia sa k nemu čoraz bližšie. Z pichľavého snehu stáli sa okrúhle perly rosy, ktoré stúlili sa do kalichov kvetov. Ostrý vietor je teraz vánkom, teplým, mäkkým, nežne vzdychajúcim. Voňavým vzduchom nesie sa snivá melódia, sladšia ako pieseň vtáctva z jari. Včielky radostne bzučia a vlnky širokej, striebristej rieky šepkajú si ľúbostné slová, podávajú si ruky a padajú si do náručia.

Koniec ukážky