Dráma na zámku

Maurice Leblanc

Text vychádza z vydania z roku 1936. V texte boli vykonané minimálne zmeny. OZ Zabudnuté knihy sa nepodarilo identifikovať osobu prekladateľa.

Obálka: Hermann Lungkwitz - Kriebstein

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-020-9 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-021-6 (MOBI)

Prológ

Poobede zložil gróf Jean ďOrsacq láskyplný bozk na ruku, ktorú mu podávala jeho žena a oznámil jej, že sa vráti do zámku až na druhý deň, v nedeľu. Pred podjazdom očakával ho jeho automobil. Pol druhej hodiny potom vstupoval do svojich kancelárií v Paríži, ktoré boli zamknuté, ako obvykle v sobotu.

Okamžite prezrel si dopisy a listiny, ktoré jeho tajomník Arnould pre neho pripravil. Niekoľko riadkov tajomníkových k tomu oznamovalo, že je všetko v poriadku a že dúfa, že bude môcť priniesť Orsacqovi, po čo si prišiel.

Skutočne, o chvíľu potom tajomník vstúpil a odovzdal do rúk svojho pána veľkú obálku.

— Tak je to hotové? — opýtal sa ďOrsacq. — Všetko je teda vybavené?

— Áno, pane.

— Úplne?

— Áno, pane.

— Všetky papiere sú v tejto obálke?

— Všetky. Spočítal som ich pečlive. Podľa včerajšieho burzového záznamu je ich asi za šesťsto tisíc frankov.

Výborne, — pochválil d'Orsacq. — Previedli ste túto vec veľmi dobre a odmením sa vám za to koncom mesiaca. Ale zachováte úplnú mlčanlivosť, áno?

— Úplnú mlčanlivosť.

— Ešte slovíčko. Pamätáte sa, že pri svojej poslednej návšteve tu, asi pred štrnástimi dňami, som mal dojem, že niekto otvoril, neviem ako, zásuvky tohoto písacieho stolu a že sa prehrabával v mojich papieroch?! Vaše pátranie v tom smere nič neodhalilo?

— Nič, pane. Táto miestnosť je vždy zamknutá na kľúč, ak ste na vidieku a mimo mňa a pisárku na stroji, o ktorej som istý, sú tu len dvaja zamestnanci a tí nemajú kľúč k tejto miestnosti.

— Pravda... Pravda... Asi som sa mýlil — priznal ďOrsacq. — Konečne nebolo nič odnesené. A tak...

Zostanúc sám, otvoril zásuvky, o ktorých hovoril, zistil, že z nich skutočne nebolo nič vzaté a vsunúc svoju ruku až do hĺbky jednej z nich, vytiahol z nej dve dosky bielej lepenky, k sebe vzájomne pridržované kaučukovou páskou. Bolo tu asi dvadsať fotografií žien veľmi krásnych, žien, ktoré najviac miloval behom svojho dobrodružného života a ktorých obraz až doteraz veľmi verne uchovával.

Pristúpil ku krbu, zodvihol plechový plášť, rozsvietil zapaľovač a zo starých papierov, nahromadených na popole, vytvoril vyheň, do ktorej hodil všetky podobizne.

Všetky podobizne až na jednu. Na tú sa zahľadel dlho, s vášnivým vzrušením a zašeptal:

— Kristína! Kristína! Nieto už teraz pre mňa ostatných žien. Vrhol som do ohňa celú minulosť. Ste už len vy, Kristína!

Prešiel izbou, zastaviac sa pri stole, prešiel dlaňou po zväzku cenných papierov a povedal nahlas, s prízvukom vzrušenej víťazoslávy a radosti:

— Mám ju teraz v rukách... mám ju v rukách... Ako by mi mohla uniknúť ?

Jean d'Orsacq urobil niekoľko obchôdzok a navštívil niekoľko osôb. Pretože jeho záležitosti boli skončené a to omnoho rýchlejšie, ako pôvodne myslel, rozhodol sa, vrátiť sa na zámok. O deviatej hodine večeral už s grófkou ď Orsacq.

Lucienna ďOrsacq bola žena tridsaťpäť ročná, stále postonávajúca, ktorá nahradzovala krásu a pôvab, ktorých nemala, veľmi jemným chovaním. Vzbudzovala vo svojom manželovi mnoho vážnosti, úcty ku svojim výborným vlastnostiam panej domu a obdivu k lojálnemu životu, ktorý viedla už po pätnásť rokov, od ich svadby. Zahrňoval ju pečlivosťou a prívetivosťou. Nikdy by jej nebol spôsobil utrpenie.

Večer chvíľu hovorili. Povedala mu :

— Dostala som odpoveď od našich priateľov Boisgeneta a Vanola. Prijímajú pozvanie. Prídu týždeň pred zahájením lovu.

— To jest, o štrnásť dní?

— Presne o štrnásť dní. Očakávam teraz odpoveď od manželov Bressonových. Obidvaja sú veselí a vnesú do spoločnosti život. A myslím, žeby sme mali pozvať tvojho priateľa Debriouxa a jeho ženu.

D'Orsacq sa zachvel.

— Bernarda a Kristínu? Ale veď predsa dobre vieš, že Debrioux už odmietol. Je to divoch...

— Áno, ale zbožňuje lov. Zatelefonujem Kristíne.

Jean d'Orsacq sa zadíval na svoju ženu. Hovorila veľmi proste. Bolo nepochybné, že nemala žiadneho podvodného úmyslu.

Namietol:

— Ani Bernard ani Kristína nie sú veľmi zábavní.

— Nie. Ale je príliš pozde, aby sme rozoslali iné pozvánky a záleží mi na tom, aby nás pri stole bolo osem a aby bol zámok plný hostí počas slávnosti, ktorú chceš usporiadať tento týždeň v parku s dedinčanmi.

— Ako si praješ, povedal. — Nikto nemá toľko zmyslu pre prijímanie hostí ako ty.

Ked Lucienna ďOrsacq odišla do svojej spálne, gróf sa odobral do knihovne, ktorá mu slúžila ako pracovňa. Pretože boli banky v Paríži zatvorené, priviezol si zväzky cenných papierov v koženej aktovke, ktorú nedal temer z ruky od svojho návratu na zámok.

Vyňal cenné papiere z aktovky a vytvoril z nich zvitok, ktorý zabalil do kusu novín a zviazal motúzkom. V blízkosti v hrubej stene bol vyhĺbený výklenok, v ktorom bolo pootvorenými dverami možno zazrieť obrovskú starú pokladňu.

Vytiahol z vrecka kľúčik, potom pootočil niekoľkokrát každým z troch gombíkov, aby vytvoril číslo, pri ktorom sa pokladňa otvára.

Dvierka na pokladni sa otvorili. Uložil do vnútra zväzok cenných papierov, zase pokladňu zatvoril na kľúč a zamiešal číslami.

Na veži zámku odbila jedenásta.

Zapálil si cigaru, ktorú pomaly fajčil, uvelebený v hĺbke mohutného kresla. Nikdy doteraz nebol taký šťastný. Bolo to šťastie, tvorené predovšetkým blahobytom. Bol bohatý a vedel svoje bohatstvo užívať po boku svojej manželky pozornej, oddanej, ktorá mu zasvätila svoj život a ktorá sa snažila ušetriť mu všetky starosti každodenného života.

Jeho šťastie bolo tvorené tiež nádejou. Miloval tú obdivuhodnú Kristínu Debriouxovú, ako milujeme len raz v živote a ačkoľvek od nej doteraz nič nezískal, hádal, že ju dojíma, ba, že ju dokonca trápi tá horúca láska, že váha, skrátka, že je prístupnejšia.

Uplynula asi hodina v úplnom tichu a pokoji. Jeho snenie sa zmenilo pomaly v neurčitú ospalosť, keď tu náhle bol vyrušený ľahkým šramotom, ktorý sa dva razy, tri razy opakoval a ktorý ho prinútil, aby sa prebudil.

Napäl sluch. Vychádzalo to z dvojkrídelných dverí, ktoré spojovali knihovňu s veľkým salónom. Zdalo sa mu, že sa niekto pokúša dvere docela zľahka otvoriť... Niekto, kto asi nevedel, že je tu.

Jean ďOrsacq vynikal chrabrosťou, ktorou nemohlo nič otriasť. Opatrne zhasil svetlo a postavil sa na stráž. Miestnosť bola temná, pretože dve veľké drevené okenice zakrývali široké jediné okno v jej pozadí.

Stálym ďalším posunovaním bolo krídlo dverí pootvorené a tmou prekĺzla černejšia ešte tôňa postavy. Chybou grófa ďOrsacq bolo, že trpezlivo nevyčkal a že počínal jednať skôr, než muž prekročil prah. V skutočnosti opanoval ho strach, aby Lucienna nepočula hrmot a nenaľakala sa. Chopil teda človiečika za hrdlo, zatlačil ho späť a porazil ho na zem do salónu.

Zápas bol prudký. Zápas mlčanlivý, rozhorčený, ktorý sa odohral na podlahe, temer na jednom jedinom mieste. Práve tak z hrdosti, ako vo vedomí svojej prevahy d'Orsacq nechcel zavolať služobníctvo. Ale narážal na odpor väčší, než aký predpokladal.

— Kto si? zamrmlal. — Čo tu chceš? Hovor a pustím ťa. Ak nie, tým horšie pre teba, ak dostaneš ošklivý úder.

Celou jeho túhou bolo, vynútiť si od nepriateľa niekoľko chvíľ oddychu a rozsvietiť elektrické svetlo, aby mu videl do tvári. Ale ten druhý, nepokúsiac sa sám o útok, bránil sa s neskrotiteľnou silou a s úžas vzbudzujúcou šikovnosťou. Hľadel vykrútiť sa iba z Orsacqovho objatia a odbehnúť. D'Orsacq, ktorý si toho bol jasne vedomý, tým mocnejšie mu zvieral hrdlo v nádeji, že vyčerpá protivníkove sily a že ho urobí nespôsobným pre zápas.

Nepodarilo sa mu to. A odrazu sa mu stalo, že muž prehnúc svoje telo, vykĺzol sa mu z rúk, odplazil sa po koberci a zmizol v tme.

D'Orsacq sa rozbehol ku gombíku elektrického svetla a potom sa vrhol za mužom. Mal práve len toľko času, aby videl tôňu utekajúcu z jedálne chodbou pre služobníctvo.

Bežal za ním. Chodba ústila do malého schodišťa, zostupujúceho do pivníc. A z pivníc bolo možno uniknúť nízkymi dvierkami, vedúcimi do záhrady. Ale tie dvierka boli vždy zamknuté na závoru, opatrenú kľúčom.

Našiel ich však otvorené.

Vonku spozoroval v neurčitom jase, ktorý splýval so zamračeného neba, tieň, utekajúci okolo zámku. Spozoroval ho znovu na pravo v stromoradí, ktoré medzi dvoma trávnikmi viedlo k obrube vavrínov a k rieke.

D'Orsacq si nadbehol a prišiel k návršíčku, odkiaľ bolo možné prezrieť na jednom mieste voľný breh rieky. Skutočne, muž vyskočil náhle na dvadsať metrov pod ním, d'Orsacq, ktorý na neho namieril revolverom, vystrelil. Zaznel výkrik. Ale ak aj bol nepriateľ trafený, rana nebola asi ťažká, pretože znovu zmizol.

A Jean ďOrsacq neuvidel už nič, nič nenašiel a nič nepočul.

D'Orsacq mal povahu, ktorá sa rýchle rozhodovala a okamžite jednala. Vzdajúc sa prenasledovania, navrátil sa do zámku, kde zistil, že je všetko pokojné, že svetlá sú vo všetkých spálňach zhasnuté a že jeho žena spí.

Vtedy odišiel tiež on do svojej izby a ľahol si. Deň na to, opytujúc sa všetkých, dozvedel sa, že udalosť nikoho neprebudila a že zvuk výstrelu nebol počutý.

Zachoval preto mlčanie. Na čo hovoriť?

Zišiel dolu popri rieke až k rade jaskýň, vyhĺbených pod návršíčkom a potom až ku stene, ktorá obkľučovala park. Márne hľadanie. Ale, idúc popri stene, prišiel až po malé mrežové dvierka, spevnené železnými pákami, ktoré uzavierali do oblúku klenutý výklenok, dvierka, ktoré nikdy neboli používané. Prešiel ten človek tadeto, idúc sem a odchádzajúc? Ale v tom prípade bolo by bývalo nutné, aby mal kľúč k tomuto východu.

V okolitej tráve boli stopy krokov.

K jedenástej hodine rozšírila sa v zámku táto novina: na päťsto krokov za dedinou bola najdená naprieč štátnej ceste mŕtvola muža, porazeného patrne automobilom. Mŕtvola mala na ľavom rameni pod dvoma kapesníkmi, ktoré tvorili obklad a ktoré boli rudé od krvi, hlbokú ranu, z ktorej sa podarilo vytiahnuť revolverovú guľku.

Bolo možno tušiť, že muž, zranený a strácajúci mnoho krvi, upadol krížom cez cestu, kde ho prešiel automobil. Ale kto vystrelil tú guľku z revolveru?

Odpoludnia, stretnúc jedného z četníkov, Jean ď Orsacq dozvedel sa meno obeti. Bol to akýsi Agenor Baton, bývajúci v Paríži, v ulici de Grenelle.

D'Orsacq si spomenul: tri roky pred tým vypovedal zo svojej kancelárie v Paríži nejakého Agenora Batona, zamestnaného tam ako podomka, ktorého dopadol, ako sa prehrabával v jeho papieroch.

Bol jeho návštevníkom z predošlej noci, ktorého prenasledoval a poranil, tento Agenor Baton? Pravdepodobne áno.

Ale potom by bolo bývalo potrebné, aby mal: 1. kľúč k jeho kanceláriám v Paríži a kľúč k zvláštnej pracovni ďOrsacqovej, 2. kľúč k malým mrežovým dvierkam na zámku a kľúč k dvierkam pre služobníctvo, ktorými sa vchádza do pivníc? Celkom teda štyri kľúče. Bolo by to možné?

Po druhé: čo hľadal v Paríži? A čo hľadal na zámku práve večer, keď d'Orsacq zavrel do svojej pokladne cenné papiere?

Všetky tieto otázky kládol si gróf Jean ďOrsacq po celé nasledujúce dni počas pátrania, ktoré bolo prevádzané v okolí. Ale ani súd, ani on nedospeli ani k najmenšej istote. Súd nezískal vôbec žiadnych správ o živote, rodine, ba ani o totožnosti tej osoby. Bolo meno Agenor Baton, zapísané na papieri v notesku, jeho pravé meno? To úrady pripustili, pretože skutočne pod tým menom býval v manzarde domu udaného na adrese. Ale neboli v tom celkom isté.

Náhoda tomu chcela, pretože celé zamestnanectvo Orsacqovo bolo obnovené, že sa neprišlo späť až k tomu Agenorovi Batonovi, ktorého ďOrsacq kedysi zamestnával vo svojich parížskych kanceláriách.

D'Orsacq nebol muž, ktorý by sa bol vzrušoval ťažkou záhadou, ba, ktorý by sa o ňu čo aj len zaujímal. Rozhodnúc sa, že bude mlčať o udalostiach, ktoré sa týkali jedine jeho a ktoré ďalej nemohli mať následky, pretože ten človek bol mŕtvy, prenechal osudu úkol, dodať mu potrebné vysvetlenie, až nadíde deň vyšetrovania.

Pre túto chvíľu na to vôbec ani nemyslel. Život ponúkol tomuto veľkému milencovi života stále sa obnovujúce zdroje záujmu, ktoré mu nedovoľovali zdržovať sa minulosťou. Prijme Kristína pozvanie? Vyhovie Kristína jeho láske? Hľa, len to ho vášnivo zaujímalo.

Bolo to tušenie neočakávaného dramatu, ktoré malo postihnúť Orsacqa v najrozhodnejšej chvíli jeho života.

A v tej chvíli bola dráma tak desná, že rozlúštenie záhady nemohlo mať už vplyvu na nevyhnuteľné rozlúštenie:

Udalosti, ktoré nasledujú, týkajúce sa vraždy a krádeže, o ktorých budeme vypravovať, boli tak rýchle, že neuplynulo ani dvadsať hodín medzi počiatočnými obratmi a medzi divadelne účinným odhalením, ktoré náhle urobilo koniec započatému pátraniu. Keď mrak žurnalistov vtrhol do okolia zámku Orsacq, možno povedať, že všetko bolo už skončené. Narazili na zatvorené dvere a na rozkazy, aby bolo zachované úplné mlčanie.

Po trpezlivých pátraniach bolo nám možné zhrnúť krátko dej tých dvadsiatich hodín s dostatočnou podrobnosťou a s istotou, aby bolo možné postriehnuť všetky podstatné skutočnosti, a nič iného než skutočnosti, a aby bolo možné vypočuť všetky slová, ktoré prispeli k odhaleniu pravdy a nič iného než slová.

A tak podivná príhoda, tak nedôležitá vo svojom krátkom súdnom vývoji, ale tak zhustená, nakoľko ide o čas a priestor, tak nabitá priamo psychológiou a tak vzrušujúca výbuchom neznámych pudov, tak logická s reťazením skutkov a tak prehádzaná vrtochmi náhody, odhalená tu prvý raz vo svojej prostote a vo svojej hrúze.

Najtragickejšie v živote nie sú dramatá, ktoré sa rodia jedine a výlučne z našich chýb a z našich vášní, ale tie, ktorým osud, ako sa zdá, pričiňuje zbytočne a zlomyseľne svoj neľudský podiel výstrednosti, šialenstva a osudovosti.

Koniec ukážky