Ostrov pokladov

Robert Louis Stevenson

Preklad: G.Horlivý (vl. menom Gustav Winter 1889-1943)

Obálka: N. C. Wyeth - Treasure Island (voľné dielo)

V texte boli oproti pôvodnému vydaniu vykonané minimálne gramatické a štylistické zmeny.

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-000-1 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-001-8 (MOBI)

1. Časť - Starý pirát

Kapitola 1. Starý námorník u Admirála Benbowa

Keď ma statkár Trelawney, doktor Livesey aj ostatní páni vyzvali, aby som opísal všetky podrobnosti o ostrove pokladov od samotného začiatku až do konca, aby som ničoho nezamlčal krom polohy ostrova, a to iba z tej jedinej príčiny, že je tam ešte jeden nedotknutý poklad, beriem teda pero do ruky roku Pána 17– a vraciam sa až k dobe, keď môj otec mal krčmu "U admirála Benbowa" a keď sa po prvý raz usalašil pod našou strechou škaredý starý námorník s jazvou, spôsobenou ranou meča.

Pamätám sa naňho, ako čo by to včera bolo, ako horko-ťažko sa dovliekol k bráne krčmy, kdežto jeho námornícka bedna nasledovala za ním na fúriku; bol to vysoký, silný a veľký muž, jeho pleť bola hnedastá, akoby orechová; jeho vlasy, presiaknuté térom, mu padali cez ramená po špinavom belasom kabáte. Jeho ruky boli drsné a samá jazva, nechty čierne, vyštrbené; a jazva po šabli na jednom líci vyzerala ako špinavý, bledý pruh. Pamätám sa, ako sa obzeral dookola po zálive a ako si pre seba pohvizdával, ako to robieval vždy, až konečne spustil hlasite starú námornícku pesničku, ktorú neskoršie tak často spievaval:

...Pätnásť mužov na bedne mŕtveho muža, hojsa, a fľaša rumu....

Spieval –vysokým, starým, chrapľavými hlasom, ktorý bol už iste vysilený a pokazený v námorníckych krčmách. Potom klopal na dvere špicatou palicou, ktorú mal v ruke, a keď sa zjavil môj otec, drsne požiadal o pohárik rumu. Keď mu potom bol prinesený, pil rum pomaly ako znalec, pomaly ochutnávajúc a stále ešte sa obzeral okolo seba po skaliskách a hore na štít nášho domu.

"Toto je pekná zákruta," povedal napokon, "a krčma má rozkošnú polohu. Býva tu veľká spoločnosť, priateľu?"

Môj otec mu povedal, že nie, že spoločnosť býva bohužiaľ veľmi malá.

"Teda dobre," hovoril, "to je tak kajuta pre mňa. Poďte sem, človeče," skríkol na muža, ktorý vliekol fúrik, "poďte sem a vyložte moju truhlicu! Ostanem tu dáku dobu," pokračoval. "Som jednoduchý človek, postačí mi, keď mám rum, slaninu a vajcia a potom tento výbežok hore, aby som sa mohol prizerať, ako plávajú lode. Ako by ste ma mali volať? Môžete ma volať kapitánom. Ej, pozorujem, že vám to nijako nejde do rozumu," a hodil tri a či štyri zlatky na prah. "Keď ich miniem, môžete mi povedať," vravel, zazerajúc divoko ako kapitán.

A naozaj, hoc jeho šaty boli v zanedbanom stave a hoci hovoril drsne, rozhodne nemal výzor človeka, ktorý by bol vesloval pred stožiarom. Vyzeral však skôr ako vyšší lodný funkcionár, zvyknutý, že každý naň počúva, inak že bude zle. Muž, ktorý prišiel s fúrikom, nám povedal, že ho včera ráno pošta zložila "U kráľa Juraja". Že sa vypytoval, aké krčmy sú tu popri pobreží a keď počul, že o našej ide veľmi dobrý chýr a keď mu bola opísaná ako krčma stojaca celkom osamote, tak sa zdá, že preto zvolil si ju pred druhými za svoju rezidenciu. A to bolo všetko, čoho sme sa mohli dozvedieť o svojom hosťovi.

Podľa všetkého bol to človek veľmi tichý. Celý deň sa potĺkal pri zákrute alebo pri skaliskách s mosadzným ďalekohľadom; celý večer sedel v rohu hostinskej miestnosti pri kozube a vytrvale pil rum s vodou. Nechcel obyčajne hovoriť, keď sa mu niekto prihovoril; len pozrel odrazu zúrivo hore a zafŕkal nosom ako trúba v hmle; my i ľudia, ktorí prichádzali do nášho domu, skoro sme si navykli nechávať ho v pokoji. Každý deň, keď sa vrátil zo svojej prechádzky, spýtal sa, či nešli cestou mimo nejakí ľudia námorníckeho remesla. Spočiatku sme sa nazdali, že ho k tejto otázke núti potreba spoločnosti jeho vlastného zamestnania; lež nakoniec sme začali pozorovať, že si praje, aby sa im vyhnul. Keď sa nejaký námorník zastavil "U admirála Benbowa" (ako tu a tam hociktorý urobil, vracajúc sa po pobreží do Bristolu), pozrel sa najprv naň oblokom, zahaleným záclonou, kým vošiel do hostinskej miestnosti. A to bolo vždy isté, že bude potichu ako myška, keď bol nejaký námorník v krčme. Pravda, nakoľko ide o mňa, pre mňa celá vec nebola tajomstvom; veď ja som istým spôsobom zdieľal jeho hrôzu s ním. Raz ma vzal stranou a sľúbil mi prvého každý mesiac strieborný dvadsiatnik, "ak budem dobre pozorovať na jednonohého námorníka" a ak mu zaraz oznámim, keď sa zjaví. Častokrát, keď bol prvý deň v mesiaci a ja pýtal som si od neho svoju plácu, len zafŕkal na mňa nosom a svojím pohľadom div že ma nepriklincoval; no kým uplynul týždeň, vec si iste lepšie rozvážil, priniesol mi môj dvadsiatnik a znovu opakoval svoje rozkazy, aby som "dobre pozoroval na jednonohého námorníka".

Netreba mi vám ani povedať, ako ma táto postava v spánku prenasledovala. Za búrlivých nocí, keď vietor otriasal každým kútikom domu a keď príboj vín zavýjal v zálive i vyššie pri skaliskách, zdalo sa mi, že ho vidím v tisícich podobách a v tisícoch diabolských zovňajškoch. Raz mal nohu odrezanú nad kolenom, raz nad stehnom. Inokedy mi prichodilo, že je to akási príšerná stvora, ktorá nemala nikdy viac ako len jednu nohu a to uprostred tela. Vídaval som ho, ako za mnou uteká, ako uháňa a sa za mnou ženie cez vrchy a doliny a to ma v noci tiesnilo vždy ako strašlivý balvan. A úprimne povedané, za svoj mesačný dvadsiatnik platil som veru veľmi draho vo forme týchto príšerných vidín. "

Ačkoľvek som bol predstavou jednonohého námorníka veľmi prestrašený, kapitána samotného bál som sa omnoho menej ako ktorýkoľvek z ľudí, ktorí ho poznali. Bývali noci, že si vypil voľačo, viac rumu a vody, ako jeho hlava pravidelne zniesla; a tu často začal spievať svoje boha prázdne, staré a divé námornícke pesničky, na nikoho nepozerajúc; niekedy však dal poháriky naliať až po vrch a nútil všetku nesmelú spoločnosť, aby počúvala jeho vypravovanie alebo aby spievala s ním v zbore. Často som počul, ako sa dom otriasa pesničkou "Hojsa, a fľaša rumu"; všetci susedia spievali svorne s ním, aby zachránili svoj drahý život, smrteľný strach bolo badať na nich a jeden spieval hlasnejšie nad druhého, aby ušiel jeho poznámke. Lebo v takom rozmare bol veľmi panovačným spoločníkom, takým, akým vôbec len mohol byť. Trieskal rukou do stola, keď chcel, aby bolo ticho; dakedy sa vášnivo rozzúril pre nejakú otázku, inokedy zase preto, že sa nik na nič neopýtal, lebo z toho usudzoval, že spoločnosť jeho vypravovanie nesprevádza s pozornosťou. Tiež nikomu nedovolil z krčmy odísť, kým sa sám do nemohúcnosti neopil a nedotackal sa do postele.

Jeho príbehy boli takého obsahu, že naháňali ľuďom najväčší strach. Boli to príbehy strašlivé; o vešaní a týraní, o morských búrkach, o Dry Tortugas, o hrozných dobrodružstvách a miestach v španielskom mori. Podľa toho, čo sám rozprával, žil medzi najplanšími ľuďmi, akým kedy boh dožičil plávať po mori; a reč, ktorou tieto svoje skúsenosti rozprával, odrádzala náš jednoduchý dedinský svet práve tak veľmi, ako zločiny, ktoré opisoval. Môj otec hovorieval vždy, že krčma bude ním zničená, lebo ľudia vraj skoro prestanú chodiť ta, kde sú tyranizovaní a utláčaní a kde sa im naháňa toľká hrôza. Lež ja som naozaj presvedčený, že nám jeho prítomnosť bola na osoh. Ľudia sa chveli od strachu, ale keď si na to spomínali, celkom sa im to páčilo; bolo to pekné rozčúlenie v pokojnom vidieckom živote. Ba našla sa spoločnosť mladších ľudí, ktorí hovorili, že sa mu obdivujú a volali ho "opravdovým morským tuleňom" a "pravým nasoleným furtákom" a ešte i všeliako podobne a vravievali, on že je z tých mužov, ktorí zapríčinili veľkú námornú moc Anglie.

V jednej veci zapríčinil nám skutočne zhubné škody; lebo zdržiaval sa u nás týždeň za týždňom a konečne mesiac za mesiacom, takže peniaze boli všetky dávno už vyčerpané a otec môj doposiaľ nedodal si ešte odvahy, požiadať ho, aby mu dal ďalšie peniaze. Keď sa niekedy o tom zmienil, kapitán zafŕkal nosom tak hlasno, že sa zdalo, akoby hrom spustil, takže sa môj prestrašený otec pratal z izby. Často som ho videl, ako lomí rukami po takom odmietnutí, a som presvedčený, že trápenie a hrôza, ktorú prežíval, iste veľmi urýchlili jeho predčasnú a neblahú smrť.

Za celý ten čas, čo žil s nami, kapitán nepodnikol ani najmenšej zmeny v svojom obleku, len že si kúpil pár ponožiek od podomového obchodníka. Keď sa mu utrhla kokarda na klobúku, nechal ju od toho dňa visieť, hoci mal s ňou veľké nepríjemnosti, keď bol vietor. Spomínam si, ako vyzeral jeho kabát, ktorý si sám zašíval hore vo svojej izbe a ktorý bol nakoniec samá záplata. Nikdy nikomu nepísal a listy nedostával a nikdy sa s nikým nezhováral, iba so susedmi a s nimi ešte len pravidelne vtedy, keď bol opitý z rumu. Veľkú námornícku bednu nevidel nikto z nás nikdy otvorenú.

Iba raz naň spŕchlo a bolo to ku koncu, keď môj úbohý otec bol už v tak zlom stave, že skoro potom zomrel. Doktor Livesey prišiel raz neskoro odpoludnia sa pozrieť na chorého, prijal od mojej matky malú večeru a vošiel do hostinskej miestnosti, aby si vyfajčil pipku, kým privedú jeho koňa z neďalekej a o samote stojacej chyže, lebo my v starej krčme "U Benbowa" nemali sme stajní. Vošiel som za ním a pamätám sa, že som si dobre povšimol, ako sa líšil čistý, vtipný doktor so snehobielou parochňou, s jasnými čiernymi očami a rozkošným vystupovaním od drsného a neokrúchaného vidieckeho ľudu a menovite od špinavej, ťažkopádnej a chrákajúcej mátohy, nášho námorníka, sediaceho s rukami na stole a poriadne už uťahaného rumom. Odrazu začal – totižto kapitán, pravda – vyhvizdovať svoju večnú pesničku:

"Pätnásť mužov na rakve mŕtvoly pije, hojsa, a fľaša rumu!

Pili a na koniec ich všetkých vzal čert, hojsa, a fľaša rumu!"

Spočiatku som vždy myslel, že "rakev mŕtvoly" je práve veľká bedna, ktorú on má v svojej prednej izbe a myšlienka na ňu miesila sa v mojich príšerných nočných snoch s predstavou jednonohého námorníka. No časom sme prestali venovať pesničke zvláštnu pozornosť; v tento večer nebola novinkou pre nikoho, iba pre doktora Liveseya a naňho pôsobila, nakoľko, som pozoroval, zvlášť príjemným účinkom, lebo sa chvíľu obzeral veľmi nahnevane, kým sa dal zase do rozhovoru so starým Taylorom, záhradníkom, o novej metóde, ako liečiť reumatické bolesti. Zatiaľ kapitán rozpaľoval sa svojou vlastnou pesničkou vždy väčšmi a väčšmi a na koniec udrel rukou do stolu pred sebou spôsobom, o ktorom sme všetci vedeli, že je vyzvaním, aby nastalo ticho. Hlasy všetkých odrazu utíchli – všetkých krom hlasu doktora Liveseya; ten pokračoval v reči ďalej ako prv, hovoril jasne a jemne a po každom a či každom druhom slove mocne potiahol zo svojej pipky. Kapitán díval sa naňho chvíľu zúrivo, opäť tresnul rukou do stolu, podíval sa naň ešte zúrivejšie a konečne vybúšil v drsnom a surovom zahromžení:

"Ticho tam v medzipalubí!"

"Vaše slová platili mne, pane?" povedal lekár; a keď mu grobian odpovedal novým zahromžením, že je tak, doktor mu odpovedal: "Pane môj, poviem vám len jedinú vec, a to, že svet stratí skoro veľmi mrzkého oplana, ak budete ešte ďalej piť rum!"

Zlosť tohto starého chlapa bola strašlivá. Skočil na nohy, vytiahol a otvoril veľký námornícky nôž, prehadzoval ho na dlani svojej ruky a vyhrážal sa, že doktora pribodne k múru.

Doktor sa vôbec nepohol. Hovoril s ním ako prv cez rameno a rovnakým tónom hlasu – skôr hlasnejšie, aby všetci v miestnosti mohli počuť, no celkom kľudne a pevne:

"Ak nezastoknete svoj nôž hneď v túto chvíľu do vrecka, sľubujem vám na svoju česť, že budete visieť po najbližšom súdnom pojednávaní."

Potom nastal medzi nimi súboj pohľadmi; no kapitán skoro skrotol, zastrčil svoju zbraň a sadol si na svoje miesto, mrmlajúc ako ubitý medveď.

"A teraz, pane môj," pokračoval doktor, "keď teraz viem, že takého oplana mám v svojom okrese, môžete sa spoľahnúť, že na vás budem pozorovať dňom i nocou. Nie som len lekárom, som i sudca, ktorý uzmieruje. A ak počujem seba menšiu ponosu proti vám a hoci by to bolo len i pre nespôsobný kúsok ako dnes večer, použijem účinných prostriedkov, aby som z vás vyhnal a vykántril vašu nezdvorilosť. Postačí to azda".

Skoro potom priviedli koňa doktora Liveseya ku bráne a doktor odcválal; lež kapitán v ten večer zatíchol a ešte mnoho večerov potom.

Kapitola 2. Čierny pes sa zjaví a zmizne

Onedlho potom pritrafila sa prvá z tých tajomných udalostí, ktoré nám konečne pomohli od kapitána, lež nie od jeho záležitostí, ako sa presvedčíte. Bola treskúca a nepríjemná zima s dlhými a ostrými mrazmi a ťažkými morskými vetry; a už od počiatku bolo vidno, že môj nešťastný otec asi sa už nedočká jari. Slabol deň čo deň a starosť o celú krčmu padla na plecia moje a mojej matky; a táto starosť nás dosť zamestnávala, takže sme si svojho nevládneho hosťa veľmi nevšímali.

Bolo to raz ráno v januári, veľmi zavčasu, za nevľúdneho, mrazivého rána, celá zákruta bola pokrytá šedým srieňom, vlny omývali kamene, slnko bolo ešte nízko a dotýkalo sa len najvyšších vrcholov a svietilo ďaleko do mora. Kapitán vstal včaššie ako obyčajne a vyšiel si na pobreží, šabľa sa mu kolísala pod širokými krídlami jeho starého belasého kabátu, svoj mosadzný ďalekohľad niesol pod pazuchou, klobúk mal vtlačený do tyla. Spomínam si, ako sa jeho dych vliekol za ním ako para, keď kráčal, a posledný zvuk, ktorý som od neho počul, keď zachádzal popri veľkom kameni, bolo hlasité, rozhorčené fŕkanie, ako by sa vo svojich myšlienkach stále ešte zaoberal s doktorom Liveseyom.

Tak matka s otcom boli hore. A ja som pripravoval na stole raňajky pre kapitána, až sa vráti, keď sa otvorili dvere hostinskej miestnosti a dnu vstúpil muž, akého ešte nikdy moje oči predtým nevideli. Bol to bledý, dosť tučný tvor, ktorému chýbali dva prsty na ľavej ruke; a ačkoľvek mal šabľu pri boku, nevyzeral práve ako bojovník. Mal som vždy otvorené oči pre námorníkov jednonohých a dvojnohých a pamätám sa, že ma tento poplietol. Nebol ako skutočný námorník a predsa mal v sebe čosi takého, čo pripomínalo more.

Spýtal som sa ho, čím môžem poslúžiť, a on odpovedal, že si praje rum; keď som ale vychádzal z izby, aby som ho priniesol, prisadol si k stolu a pokynul mi, aby som pristúpil bližšie. Ostal som na mieste, kde som stál, so svojím obrúskom v ruke.

"Len poď bližšie, synáčik," hovoril. "Poď sem bližšie."

Pokročil som bližšie k nemu.

"Tento stôl tu je pre môjho priateľa Billa?" spýtal sa s akýmsi úškľabkom.

Povedal som mu, že nepoznám jeho priateľa Billa a že ten stôl je pre osobu, ktorá býva v našom dome a ktorú nazývame kapitánom.

"Dobre," hovoril, "môj kamarát Bill si asi rád dáva hovoriť kapitán. Má na jednom líci jazvu a náramne roztomilé spôsoby a chovanie, zvlášte keď sa napije, má môj priateľ Bill. Povedzme tedy ako dôkaz, že má váš kapitán jazvu na tvári – a povedzme ďalej, ak dovolíte, že ju má na pravom líci. Však áno? Hovoril som vám to. Tak teda, býva môj priateľ Bill tu, v tomto dome?"

Povedal som mu, že vyšiel na prechádzku.

"Ktorým smerom, synáčik, ktorým smerom?"

A keď som mu označil skalisko a povedal mu, kadiaľ sa kapitán asi pravdepodobne vráti a v ktorú asi dobu a odpovedal som na niekoľko iných otázok, vravel: "No, to bude môjmu priateľovi Billovi tak milé ako alkohol."

Výraz jeho tváre, keď povedal tieto slová, nebol naprosto roztomilý a mal som svoje vlastné dôvody pre to, aby som sa domnieval, že sa cudzinec mýli, i keď naozaj myslí, čo hovorí. Myslel som si ale, že ma do toho nič, a mimo to, bolo nesnadné vedieť, čo počať. Cudzinec sa práve vrtel okolo hostinských dverí, dívajúc sa pri tom do kúta ako mačka, číhajúca na myš.

Koniec ukážky