Adam Šangala

Ladislav Nádaši-Jégé

Obálka: Ester Pavlejová

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-024-7 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-025-4 (MOBI)

I

Začiatkom XVII. storočia bývalo obyvateľstvo úzkych dolín oravskej Magury, ťahajúcej sa západnou polovicou župy na pravom brehu rieky Oravy, len tak po vyšších-nižších kopcoch a vrchoch roztratené ako dnes. Kopce sa podľa čiastok roku zelenajú lúkami a obilím, vrchy odspodu temnými, ihličnatými horami a jasno zelenými pašami na holiach. Každou dolinou preteká väčší-menší potok, ktorý dodáva milého života ani sfingy zádumčivé doň hľadiacim vrchom a šumiacim lesom.

Zeleň dolín a grúňov pestria po nich hustejšie-redšie roztratené chalupy, ktorých nahú biedu zakrýva matka-príroda, jednako len matka, čo aj prísna a skúpa stromovým rozličného druhu najčastejšie lipami alebo i smrekmi, alebo planými hruškami a jabloňami. Chalúpky nosia na nízkych zruboch nepomerne vysoké strechy, ku ktorej nepeknej architektúre nútia obyvateľstvo často v ohromných masách prichodiace snehy, ktoré by nízke strechy rozpučili. Chalupy stoja alebo ojedinele, hodne ďaleko jedna od druhej, alebo sa ich zhluklo miestami i štvoro-pätoro do hŕby.

I dnes vedie obyvateľstvo týchto dolín ťažký boj o každodenný chlieb, ktorý pozná len z „Otčenáša”, lebo požíva miesto neho len z nekysnutého cesta upečený kabáč alebo maškaľ z ovsenej múky i s plevami. V XVII. storočí bol tento boj omnoho krutejší, lebo neznali vtedy ešte zemiaky a premávkové pomery boli neporovnateľne horšie.

Roku 162* v podvečer májového dňa, keď spolovice už na veľký Rozsutec zašlé slnko zlatými a ružovými lúčmi maľovalo okolité vrchy a blýskalo nimi vo vode potoka, duril Adam Šangala, hodný, urastený, zo dvadsaťštyriročný chasník, malý kŕdlik oviec a troje kúskov biedneho rožného statku dolu dolinou do domu. Na vhodnom mieste zastal so svojim stádom, aby sa napilo z potôčika. Krútil pre svoju sestričku, malú dvanásťročnú Kačenu, z vŕbového prútia píšťalku, keď pozrúc dohora, zazrel obďaleč na kopci k nemu prichodiaceho svojho druha Pavla Ondruliaka, ktorý mal na kožuchu odetý biely plátený kabátec, v ruke valašku a cez plece prevesenú tanistru, isté to znaky, že bol vzdialený z dediny, že prichádza najskôr z „mesta”, ako menovali vtedy okolité obce sídlo „vidieka”, totiž župy.

„Pozdrav Pán Boh, Pavo! Odkiaľže, odkiaľ? “oslovil pristúpivšieho Adam.

Pavel, rýchlou chôdzou uznojený, sňal malý, tvrdý klobúk z hlavy a utrel si dlaňou spotené čelo.

„Pán Boh uslyš! Idem z mesta. Videl som tvojho otca”

„Môjho otca? A kde a čo bolo s ním?“

„Synku, s tým to bolo zle-nedobre. Ten je už teraz na druhom svete.“

Adamovi klesli ruky.

„Ale netárajže, nie, veď je tomu ani desať dní, čo bola mater s ním. A vtedy bol zdravý ani kremeň.“

„Hja braček môj, smrť ti chytro príde, keď človeka…“ Pavel ukázal rukou obesenie.

„Pre Kristove rany! Ňaníčko môj, čože to urobili s vami?“ zakvílil Adam. „Rozpovedz, čo vieš o ňom, čo a ako sa to stalo.“

Pavel si znova utrel čelo, teraz rukávom kacabajky, a rozprával:

„Stáli sme so svákom Jurčinom pred vidieckým domom, keď sme videli, že sa svet zhlukuje. I vyšiel z vidieckej brány na katovom vozíku, vieš, na tom, čo ho ten starý šimľo ťahá, tvoj otec, pri ňom sedel na šúpe slamy ten tučný kaplán, čo tak fučí a za nimi stál kat v potrhanom červenom plášti s povrazom v rukách. Popri vozíku šli katovi holomci. „Ľaľa, veď je to sváko Šangalovie na tom voze,” povedal som starému Jurčinovi. A on povedal: „Veru je to on. Ale ti ho, človiečku, doriadili. Juj, aký je mrzký. Ten je, synku, ako smrť.” Nuž, mrzký bol: nemal on v tvári kvapky krvi. Keď išiel vozík popri nás, videl som, bol som celkom pri ňom, takže som sa rukou drabiny chytil, že má na sebe len košeľu, spod ktorej mu bolo vidno holý chrbát, celý počernetý a skrvavený. „Sváko,” volal som naň, „čo to máte taký chrbát?” „Bili ma,” povedal ani spod zeme. I vlasy, čo mu do tváre padali, tlmili mu hlas. Keď vozík potiahol ďalej, videl som, že má sputnané ruky omotané krvavými handrami. „A ruky čo máte také krvavé?” spýtal som sa ho. „Mučili ma,” zvolal zas temno, zaškrípuc zubami. Išiel som ďalej za vozom. „Sváko, čo odkážete domov?” spýtal som sa ho. Potriasol hlavou, takže sa mu vlasy z tvári rozleteli i pozrel mi do očú. „Ty si Pavo Ondruliakovie,” hovoril dosť silným hlasom. „Povedz žene, deťom, že ma vešajú a že Juro Duboš svedčil na mňa. Nech ich všetkých Pán Boh opatrí a nech zaplatí každému, ako zaslúži. Zbohom!” Potom zasa sklonil hlavu, kaplán sa začal z knižky po latinsky chytro modliť a kat mrzko fľochol na mňa, takže som sa ho veru zľakol “čert ho vzal” a neopovážil sa viac spytovať. I jeden z tých holomkov ma štuchol do boka. Potom sme išli s iným svetom “mnoho ho nebolo “až k šibeniciam a tam sme videli, ako ho obesili. Nevládal na nohách stáť, musel ich mať tiež dokatované, takže ho tí holomci museli odniesť z voza a držať, kým ho kat nezmárnil. No chytro bolo po ňom, veď sa ho už duša ledva držala. Obesili ho na tej strane šibenice, čo je od mesta. Viseli tam už aj iní dvaja chlapi; smrdeli ani psie zdochliny. Fuj! “i odpľul.” Ale je ten svet len nanič!“

Adam sa hodil na zem a trepal po nej rukami-nohami ako malé, nahnevané dieťa.

„Ňaňo, ňaníčko, takto vás zmárnili, a aký ste vy len boli dobrý, ako ste sa starali o mňa, keď som bol chorý. Joj, ňaníčko môj, nikdy vás už neuvidím! I múdreho človeka ste mi až hen z Trenčianskej doviedli, aby mi pomáhal, a teraz vás tak zabili zlí ľudia!“

I plakal a kričal. Pavo sa chvíľu naň díval a napokon mu povedal:

„Adam, nebuď taký ako nejaké chlapčisko, radšej sa pomodli zaň.“

Adam sa zdvihol na kolená, podíval sa na Pava a potom okolo seba. Videl, že sa mu ovce rozchádzajú a teľce že sa rozišli. Zahvízdal na prstoch.

„Šuhaj!“ zakričal na psa, „za nimi sa, hej!“

Biely ovčiar, ktorý ho bol dosiaľ pozorne pozoroval, skočil a rozbehol sa za dobytkom.

Adam sa prežehnal, kľačiac poutieral si zašpinenými päsťami tvár i oči a pomodlil sa skrúšene „Otčenáš” a „Zdravas Mária”, pretrhávajúc vše modlitbu žalostnými výkrikmi:

„Ňaníčko môj!“ Keď sa pomodlil, vstal a hnal zohnatý dobytok pred sebou.

„Júj,“ skričal naraz,“ čo len povedia doma, keď sa dozvedia, čo sa stalo s otcom! Čo si len tá mať počne, čo si len počne?“

Pavo šiel s ním, hoci odbočil od svojej cesty.

„Nuž čo si počne? Pán Boh jej pomôže. Už si i ty chlap, i váš Jožo je už osemnásťročný. Veru ľahká pomoc. Treba o jedny ústa menej živiť, a prácu dokončíte.“

„Hej, tebe sa to ľahko povie. Ale otec jednako len nazháňal, či to, či to. Veď čo sa len i tej prekliatej diviny, čo mu krk zlomila, nanosil! Júj, bodaj by ju nikdy nebol videl!“ zaplakal Adam zas.

„Veru ho tá doniesla na šibenicu,“ potvrdil Pavel.

„A čo ten prekliaty Duboš mal naň svedčiť?“

„Nuž či nevieš, že mu tvoj otec bol ovce do močiara vohnal, keď ich v ovse našiel? Tvoj otec bol tiež náramný človek.“

„No nebol on taký veľmi náramný. Ale či mu Duboš na Šulovke neodoral kus poľa? No, povedz! A ako to svedčil naňho ten Dubošisko?“

„Tam v meste ľudia hovorili, že tvoj otec chcel z áreštu ujsť. Veľmi bol netrpezlivý v ňom. A ako by i nie! Nevedel, čo sa doma robí, a privyknutý bol celý deň, často i celé noci po horách sliediť. Keď prišiel k nemu dráb, starý Harezník, s chlebom, chytil putá na rukách medzi päste a tak ho ovalil nimi po tvári, že hneď spadol. A i vybehol, lenže ho na dvore chytili a potom ho už i mučili, a Duboša, ktorý bol tiež zavretý, naviedli, aby naň svedčil. Duboš vraj nechcel, iba keď mu začali prsty pučiť, nuž potom porozprával, čo vedel, aby ho celkom neožobráčili, že veru tvoj otec zabil či jeleňa, či srnu, vôbec, čo mu prišlo pod ranu.“

„A ňaňo to len preto robil, lebo videl, že niet raz čo do úst vložiť! Nech ich tam Boh skára všetkých, koľko ich je!“

Adam vše zaplakal, vše zaháňal ovce, a tak prišli po chvíli pred kopec, na ktorom stála medzi inými troma-štyrmi aj ich chalupa. Pod kopcom sa s Pavlom rozišiel.

„Len jedno mi bolo najohyzdnejšie,” podotkol ešte Pavel pri rozchode, „a to bol ten bruchatý, bradatý župan, ktorého červená tvár sa tak blyští, ani keby ju slaninou namastil. Ten stál v obloku vidieckeho domu a len raz pozrel na ten voz so svákom a potom sa obrátil, rehotajúc sa, k druhému pánovi, ktorý pri ňom stál, a rozprával mu niečo, ukazujúc na sváka. Ej, svet je zlý. Ľudia celou cestou vykrikovali: „Ľaľa, zbojníka vedú, zbojníka! Čo ste ho nezaškrtili v árešte!” Po ňom i skalami začali hádzať akísi chlapčiskovia, len ten kaplán potom vstal a pokáral ich.“

„Neborák otec, čo sa natrápil! Hej, nevedia, čo vystojí biedny človek! No, odtrpel si, odtrpel!“ vzdychol si Adam.

Vohnal dobytok do dvora a pozatváral ho do stajní. Mater, ešte hodná, silná osoba, privítala ho na prahu chalupy s výčitkou, kde je tak dlho.

Adam, ktorý sa už bol do istej miery upokojil, neodvetil ani slova, ale vošiel do izby.

Nízka, ale dosť rozložitá izba bola už skoro celkom tmavá, keďže sa vonku už zmrákalo a ona dostávala svetlo len cez tri malé oblôčiky, zastreté svinskými mechúrmi, ktoré prepúšťali málo svetla. Trochu osvetľoval svoje okolie malý ohník na kozube. Celé zariadenie izby skladalo sa z lavíc okolo stien, z veľkej pece s prípeckami v jednom kúte, z akéhosi brloha, ktorý predstavoval posteľ, a zo stola, ktorý sa skladal z kamennej dlážky položenej na široký, do zeme vbitý klát.

Adam si sadol neďaleko kozuba. Videl sestru Kačenu, ktorá drievkami šparchala do ohňa, a brata Joža, hotujúceho fakle na svetlo.

„Čo si mi doniesol?“ skočila Kačena k Adamovi, rozmýšľajúcemu, ako strašnú novinu oznámiť rodine.

Mater nahnevaná brala šechtár, že podojí kravu a ovce, a neprestávala dudrať na Adama, že neskoro prišiel a že musí potme dojiť.

„Mamo, utíšte že sa, utíšte. Nie bez príčiny som prišiel tak neskoro. Pavel Ondruliakov mi rozprával, že bol v meste, a že bol s otcom a že sa díval,“ tu začal Adam plakať, „ako ho obesili.“

Mater sa strhla, i Jožo a Kačena nechali svoju prácu.

„Čo táraš? Otca obesili? Ale sa šalieš?“ skočila naň.

„Nuž, darmo je, ale je to veru tak. Náš otec už veru nežije; už je tam.“

Mare Šangalovej vypadol šechtár z ruky a Jožo i Kačena začali s krikom plakať a nariekať:

„Ňaníčko, náš, ňaníčko, obesili vás, už vás nikdy neuvidíme!“

Mara zalomila rukami:

„Pre Pána Boha, nuž by to bola ozaj pravda? Čo si ja už, biedna stvora, teraz počnem? Čo si len počnem?“

Adam vyrozprával, čo mu Pavel bol hovoril. Mater ho počúvala bez slova, so zalomenými rukami; len potichu si šepkala:

„Preboha, čo to bude s nami, keď nás musel takto opustiť?“

Keď Adam dorozprával, vyšla Mara a za ňou deti na dvor. Bol to dosť rozsiahly priestor, zarastený trávou, zatônený lipami a z bokov ohraničený susednými chalupami a gazdovskými stavmi. Medzi konármi líp sa predierali na trávnik lúče vychádzajúceho mesiaca.

Mara vyšla naprostred dvora, tam zastala a začala spevavo, vysokým hlasom volať:

„Hej, ľudia, rata, rata, ľudia! Už môjho gazdu nikdy viac neuvidíte, už mi ho zlí ľudia zmárnili, deti osirotili, mňa ovdovili!“

Zatíchla na chvíľku, kým sa svet z okolitých chalúp nezbehol, čo sa v krátkom čase stalo, lebo každý nechal i pilnú prácu, keď počul vysoký, spevavý hlas. Všetci susedia, ženy, mužovia, deti ticho obstáli v kruhu Maru. Každý cítil, že sa stalo veľké nešťastie. Mara, ktorej od rozčúlenia oči svietili, pohladila si tvár a potom vykladala, monotónne spievajúc:

„Už sa Jano pominul a nikdy ho neuvidíme. Môj gazda, ktorý sa staral o nás viac ako sám milosrdný Boh, už nikdy viac nepríde. Udali, chytili, umučili a obesili ho… Jano môj, ťažký si život mal. I my sme sa ťa nahnevali, i zbil si nás, i zlý si bol. Tvoja živá ruka bola ťažká, ale ťažšia je teraz tá, ktorá nás už teraz neudrie. Ťažko si pracoval, bez oddychu, leto a zima bolo ti jedno. Priahal si sa s koňom a tak si orával na skalných úvratiach. Nanosil si dreva, hoci ťa i hájnik Maťo naháňal. Ťažko ti bolo ísť na zakázanú divinu, bál si sa, ale deti od hladu kričali, i šiel si. K chorému Adamovi si doviedol „múdreho” až hen z Trenčianskej. Neľutoval si nočnej chôdze do smutnianskeho chotára, aby si doniesol preň ovcu. Zbili ťa Smutňania, štyri týždne si ležal, i syna si preklial. Ale trpel si všetko to za nás. Málo bolo božieho požehnania na jeseň, sám si si od úst odtrhával, aby si nám dal. Tvoje ruky, ktoré nikdy neodpočívali, poviazali železnými reťazami a tvoje nohy sputnali. Tie prsty, ktoré obracali sekeru, motyku, popučili železnými šraubami! Oj, Jano náš, trápil si sa celý život vo svojej a panskej robote, a takto sa ti za všetko odplatili! Oj, ľudia, plačme za mojím gazdom, ktorého nikdy viac neuvidíme...“

Mara zalomila rukami a potom si ich hodila na tvár a začala bolestne-prebolestne bedákať a kričať. Ostatné ženy si utierali sukňami slzy a plakali hlasne s ňou. Jedna-druhá z nich vše prestala nariekať a vykladala tiež takým spevavým hlasom, ako Mara, nejakú udalosť z Janovho života. Pospomínali, ako vedel pomáhať dobytku, aký bol robotník a že nikdy nič „nedoniesol”, iba z cudzej dediny.

Adam za čas nariekania odišiel podojiť ovce a kravu. Naraz pocítil, akoby bola veľká ťarcha padla naň. Dosiaľ bol, i pri svojom veku, ešte len dieťaťom, lebo v ničom nerozhodoval samostatne, a teraz sa zvalil život so svojimi starosťami na neho.

Vzal šechtár a šiel do stajne, lebo keď i v žiali a trápení, ale jesť ľudia musia.

Vojdúc do stajne, našiel tam susedovu Zuzku Sťahuliakovie dojiť kravu. Starý Sťahuliak bol jeden z najbohatších gazdov a mal len to jediné dieťa. Z ôsmich mu zostala len Zuzka, ostatné pomreli na osýpky. Na Zuzkinej tvári ohavná choroba tiež nechala svoje stopy, ale preto ona bola silná a urastená. Ona by sa bola rada vydala za Adama a nadchádzala si ho, ale Adam sa nemohol odhodlať vziať si ju, lebo sa bál surovosti jej otca a jazyka matere. Keď ju zazrel pri krave, povedal krátko:

„Zuzka, dojíš?“

„Dojím, Adam. Obriadim ti statok, nestaraj sa.“

„Nech ti to Boh odplatí,“ riekol Adam, ktorého Zuzkina dobrota teraz, keď bol rozcítený, dojala.

Postál chvíľu nad ňou; nevedel, čo jej má povedať. Niečo mu šepkalo, aby bol k nej milý, ale sa bál, že by priďaleko zašiel, a preto sa obrátil a vyšiel zasa na dvor.

II

Druhé ráno sa úzkou dolinou, vedúcou medzi vysokými, horou poprerastanými skalami, po zlej ceste popri potoku, nad ktorým sa vznášala ľahká hmla, poberal Adam s materou, obidvaja odetí vo sviatočnom úbore. Adam viedol za uzdu červeného koníka, zapriahnutého do hnojničiaka, a mater kráčala vedľa neho. Na voze bola otep slamy, zakrytá starými huňami a čistou plachtou; na jednom jej konci bol uložený obrúskom obviazaný košík, z ktorého vyzeral pekný kohút.

Mara šla so synom po mužovu mŕtvolu, ak sa podarí vymôcť ju od pánov.

V meste zastali na blatistom námestí. Obzerali sa bojazlivo a ostýchavo ako ľudia, ktorí prišli po zbojníkovu mŕtvolu. Adam hodil koníkovi na zem trochu sena a mater sňala košík s kohútom z voza a potom išli spolu do úradu, do vidieckeho domu, ktorého nízka, pošmúrna brána sa otvárala na jednom jeho konci. Obloky okolo brány boli malé a husto zamrežované. V bráne stáli dvaja drábi, z ktorých jeden zahúkol na Maru:

„Žena, kamže sa štracháte s tým košom?“

Mara i Adam skrúšene zastali a Mara mu odvetila, pričom Adam stál pri nej, držiac ponížene klobúk v oboch rukách.

„Ideme, prosím ponížene, pán vojak, prosiť k pánom, či by nám nevydali toho chlapa, čo ho včera obesili. On bol môj muž.“

„No, pekná rodina ste to! Hanba, fuj! Toho vám pán slúžnodvorský môžu vydať, ak chcú, a ten sú nie tu.“

„A prosím ponížene, pán vojak, a kdeže sú?“

„Ten sú s ostatnými všetkými pánmi na fare u pána Lojzka, ktorý má dnes narodeniny. Neviem, či sa tam budú chcieť s vami babrať.“

„Už len oprobujeme; možno sa zmilujú nad nami,“ podotkol Adam a hodil klobúk na hlavu. Drgol mater do chrbta:

„Poďte, mamo!“

Prišli do širokého farského dvora, v ktorom bolo niekoľko vozíkov a gazdovských vozov. Potĺkali sa po ňom podaromnici viacerí sluhovia a husári a vyčíňali kadejaké fígle, alebo sa zhovárali, smejúc sa veľmi bezočivo.

Fara bola nízka budova, na nerovných stenách ktorej bolo vidno, že je len zo surových tehál stavaná; oblôčiky na nej boli malé, dvere nízke, ale izby rozložité s povalami z hrubých trámov.

Farár Alojz Kralčák bol všeobecne obľúbeným človekom. Bol neveľký, chudý, zhrbený, tvár mal malú, s vystupujúcimi lícnymi kosťami, nos veľký ako vtáčí zobák, zuby veľmi zlé, riedke, ústa veľké, ale oči belasé, dobré ako anjel milosrdenstva. Smial sa na každej hlúposti od srdca s hlbokým „hohoho”, pričom si vždy rukou zakrýval ústa. Celý svet ho volal Lojzkom, bol s každým zadobre, urobil každému po vôli, viedol otvorený dom a bol by dal i košeľu zo seba. Keby nebol mal veľmi šikovnú gazdinú, ktorá zasa i z jalovice vedela teľa dostať, bol by dávno po žobraní chodil.

Mara s Adamom, sprevádzaní rozpustilými poznámkami sluhov, dostali sa do pitvora, kde stáli v kútiku, sácaní hore-dolu hodnú chvíľu, kým nevyšiel náhodou tučný kaplán, ktorý sa ich opýtal, čo chcú. Boli takí cudzí a stratení v tej spoločnosti, i zľutoval sa nad nimi. Mara a Adam pobozkali kaplánovi ruku a vyložili mu, prečo prišli.

„Tak to ste vy, to ste vy! Hm, hm, no, neboráci! Hej, ako by to bolo najlepšie? No, počkajte, pôjdem sa pána farára opýtať, čo robiť. No, ale poďte za mnou sem do tejto izby,“ i zaviedol ich do biedne zariadenej chyžky, z ktorej sa vchádzalo do dosť veľkej obednej siene.

Zo siene ozývali sa hlasy, smiech, volanie, výkriky, vôbec hluk, zavinený väčšou zabávajúcou sa spoločnosťou.

Adam s materou čakal trpezlivo, vše naťahujúc hrdlo, aby zazrel, čo sa v susednej izbe robí, keď niekto otvoril dvere. V sieni boli rozostavené stoly, okolo nich sedelo panstvo, popíjajúce pálenky, ťažké korenené vína a hrajúce sa alebo v karty, alebo len rozhovormi tráviace čas do obeda.

Jeden z husárov vyšiel s prázdnymi kanvicami na víno von zo siene a nechal za sebou otvorené dvere. Adam sa tak postavil, aby videl, čo sa v sieni deje. Pri stole v náprotivnom kúte kričal nahnevane tučný pán s lesklou, širokou tvárou, okrúženou krátkou kučeravou bradou (Adam si myslel, že to bol župan):

„Darmo táraš, sto ráz darmo! Bethlen urobil chybu, že neprijal korunu. Keby bol korunovaným kráľom naším, všetci by sme ho poslúchali. Dnes čo je? Samozvanec bez práva, dnes tu, zajtra tam.“

Druhý, šedivý pán s červenou okrúhlou tvárou (Adam ho poznal, bol to Ferko Revický), mu odvrával:

„Nonono, milý Ďurko, nonono, koruna by mu nebola nič pomohla. To Bethlen lepšie vie ako my všetci. Pázmán je sila, a za Ferdinandom stojí celá ríša, a to nielen dnes, ale i zajtra a i o sto rokov bude stáť za “pre mňa” Ferdinandom X.“

Na to tučný zavolal:

„Ty, Fero, si vždy taký mudrák a charakter. Ale rád by som ťa videl, ako by si tancoval, keby Pišky s hajdúchmi zajtra prišiel do Oravy. A nemá sem ďaleko, nemá sem ďaleko!“ volal, hrozivo kývajúc ukazováčikom.

Ferko Revický lapil pohár a vyprázdnil ho, potom utrúc si opakom ruky biele fúzy, riekol:

„Mne je Pišky fuk. Keď počujem, že ide, hodím sa do Magury, a môže mi prach z ucha vyfukovať, vieš?“

Na to sa celá spoločnosť hlasito zasmiala.

Keď sa vysmiali, vypili si a na chvíľku utíchli. Zase začal župan:

„Hja, ozaj! Móric, ty si sa potĺkal u Bethlena, čo si tam vykonal? Mal by som ťa vlastne dať do temnice posadiť, ty-ty zradca akýsi.“

Móric Zmeškal, mladý, veľmi pekný muž s čiernymi fúzikmi a červenými perami, drgol plecom.

„Nech sa páči, Ďurko báči, ale myslím, že by si ma tam dlho nedržal.“

„No, neboj sa, nie. Akýže je ten Bethlen? Počúvam, že je slabý, slabý. Azda ho dobrý Pán Boh vylieči nadobro.“

Páni sa zasmiali. Móric zasa len tak ledabolo odpovedal:

„Nuž nie je práve najlepšie. Prešedivel, viečka má napuchnuté a nos akoby ešte hrubší, ako mal. Práve si dal zub trhať, keď som bol pri ňom. Felčiar mu založil naň drôtenú slučku a ťahal ho za ňu, že som myslel, že mu hlavu chce odtrhnúť.“

„Musel pri tom naťahovaní pekne vyspevovať a bibliu citovať,“ podotkol posmešne Tankay.

„Ani nekukol,“ odvetil Móric, opovržlivo ho premerajúc, ako keby rozmýšľal, či mu má vôbec odpovedať.

„Nuž a čo si vykonal s ním?“ spýtal sa zasa župan.

Móric odvrátil hlavu a pozeral von oblokom, ako keby ho vonku niečo zaujímalo, a tak odpovedal:

„Nič som nevykonal. Zaklial ma a mal pravdu. Pozná naše pomery tu lepšie ako my sami, opísal nás všetkých tak, ako si to zasluhujeme. Teba nevynechal, Ďurko báči. Povedal, že my by sme len peniaze chceli, ináč sme však nikde nie na pomoci, ale len zavadziame.“

Teraz sa Móric obrátil tvárou k županovi a hovoril, ako keby chcel chytro skončiť vec, ktorá ho nudí:

„Nuž to mi všetko rozprával, vyplachujúc si už ústa, z ktorých sa mu cedila krv. Keď som ešte chvíľku stál, podíval sa ostro na mňa a riekol: „Choď zbohom a povedz svojim pánom bratom v Orave, aby sa viac starali o blaho krajiny ako o svoje drahé kožtičky a bruchá…” To mi povedal. Myslím, že si jeho slová môžeme dať pekne napísať a vložiť za rám.“

Župan nafúkal mastné líca a zadudral:

„No, pravda, my nemáme svoje kožtičky na to, aby sme ich pre Bethlena nosili na jarmok. A ty, Móricko, ktorý len za dievčatami sliediš, ktorému sú karty milšie ako biblia, si trochu čudný, keď nám ty tu v Bethlenovom mene kázeň držíš; nemyslíš?“

„Eh, čo tam po tom. Iné ti poviem. Ďurko báči,“ začal zase Móric ľahkovážnym hlasom, z ktorého však vyznieval nepokojný prízvuk.

„Nuž čože takého?“

„U nás v Jeleňom našla sa predvčerom striga. Čo povieš na to?“

Ako keby bol pekelný plameň vyšľahol z prostriedku izby, tak sa všetci, čo počuli slová Móricove, strhli, a odhodiac karty, prihrnuli sa k jeho stolu.

„Čo to, čo? Strigu že našli? A kde, a čo je s ňou?“ ozývalo sa zo všetkých strán.

„V Jeleňom našiel môj hájnik strigu, starú Dutkuľu,“ hovoril zasa Móric.

Župan zbledol.

„To nie je žart! Ako sa k nám táto neplecha dostala? To je naozaj strašné. Kde je Lojzko?“

Tankay sa poobzeral a zvolal:

„Niet ho tu. Pošlite poň! Chytro!“

„Nuž a ako ju našiel a čo robila?“ pýtal sa zasa župan pri napätej pozornosti všetkých hostí.

Adamovi a jeho materi v predizbe len tak chodil mráz po chrbte, ako ostatným. Keby niekto bol doniesol zvesť, že vypukol v obci mor, neboli by sa tak naľakali. Ale ako by i nie, keďže živý diabol so svojou zlosťou vystrčí hlavu na okolí. Veď je pred ním nikto nie istý ani len po smrti.

Móric rozprával ďalej:

„Môj hájnik Juro Matonoha poberal sa popoludní do poľa, a idúc popred Dutkovu chalupu, videl, ako stará Dutkuľa stála naprostred izby a tak dvíhala hore-dolu prázdnu náruč, ako keby dieťa hojdala, pričom čosi mrmlala, hoci nebolo v izbe nikoho vidno. A vtom naraz tak zahrmelo a blyslo, že sa všetko striaslo. Veď sa všetci pamätáte, ako to predvčerom naraz zrapčalo. Juro skoro z nôh spadol od strachu, lenže sa obloka chalupy zachytil. Pritom videl, že sa Dutkuľa tiež striasla a zarehotala ani kobyla; potom sa obrátila a vyšla z izby a za ňou šiel, šúchajúc sa jej o sukne, čierny kocúr.“

Celá spoločnosť zmĺkla, ohromená úžasom nad hroznou udalosťou.

Ferko Revický trochu zakašľal a riekol:

„To sú všetko pletky! Neverím v nijaké strigy. Moji chlapci prišli teraz z Nemecka a doniesli so sebou knižku pátra Spea, ktorý dokazuje, že niet ukrutnejšieho omylu, ako je viera v strigy, a ten to musí vedieť, lebo vyše dvesto stríg odprevádzal na ich ostatnej ceste.

Všetci sa obrátili naňho, ako môže také hlúposti hovoriť. Móric sám mu dokázal, že musela byť v Jeleňom striga, lebo sa tam v ostatné časy také veci diali ako nikdy predtým.“

„Pozri, Ferko báči,“ obrátil sa k nemu, „čo povieš na toto: Čopčíkovi sa uliahlo teľa s dvoma hlavami a so šiestimi nohami, čo sa nikdy u nás ani inde nestalo, len následkom diabolského pričinenia, a Kuchtovi sa dieťa v kolíske zadusilo, vopchajúc si hlavičku do rebriny na kolíske. Povedz, slýchal to kto kedy? A Dutkuľa žila s týmito ľuďmi v nepriateľstve. Veď je to úplne jasné. Ja som človek nového času a nemám hlavu klincami zabitú, ale to, že by strigy neboli, neverím, keď sa sám presvedčím na vlastné oči o ich účinkovaní a jestvovaní.“

Ferko báči krútil hlavou, ale slabšie, lebo i jeho tam prítomní dvaja synovia, študenti z Lipska, hmkali.

„No, a čo je s tou strigou, kde je?“ spýtal sa Tankay.

„Ušla, zmizla ani hmla na slnku,“ odvetil Móric.

„To je hrozné!“ zvolal župan. „Ako je to možné, prečo si ju nedal chytiť?“

„Juro čosi plietol pred susedmi, že je Dutkuľa striga, tá sa to musela dopočuť, nuž veru ušla. Keď ju hľadali, nebolo jej nikde.“

„No, na môj pravdu, to je pekná vec! Tá krásnu šarapatu narobí niekde,“ podotkol Tankay.

„No, keď ju len odtiaľto čerti odvliekli,“ oddýchol si župan.

Vošiel Lojzko medzi hodovníkov. Povedali mu o strige, na čo sa Lojzko len zasmial:

„A vy sa bojíte strigy? Veď proti tomu máme celkom istú obranu. Načože je svätá cirkev,“ i roztvoril ruky a ťapol si do dlaní, „svätá cirkev, milí priatelia? Nože, amice, doneste mi kropáč,“ obrátil sa k tučnému kaplánovi.

Kaplán hneď odbehol.

„Ale mám ja inú vec, Miško,“ chytil Tankayho za plece. „Tu je žena a syn včera obeseného chlapa; prosia ťa, aby si im vydal mŕtvolu. Dajže im ju. Teraz ti jej už netreba, nech si ju tam pochovajú po kresťansky, amice, po kresťansky!“

Panstvo si zasa posadalo okolo stolov s odľahčeným srdcom, keď videlo, že Lojzko má úplnú dôveru vo svoju zbraň proti strigám. Chytili sa pohárov a zaliali si strachy. O mŕtvolu zbojníkovu sa nezaujímali ani najmenej.

Tankay bez rozmýšľania zavolal:

„Tú im veru nevydám. Takému lotrovi škoda pohrebu, môže zhniť i v pivnici pod šibenicou, čo z neho vtáci nechajú.“

Koniec ukážky