Ukázka elektronické knihy

Text © Ross King, 2019

Translation © Klára Petříková, 2021

Czech edition © Nakladatelství Slovart, 2021

Ilustrace na obálce

Předpokládaný portrét Vespasiana da Bisticciho
z Vespasianova „Života Gianozza [či Giannozza nebo Giannoza] Manettiho“, Add 9770, f.6r (vellum)

British Library, London, UK (c) British Library Board. All Rights Reserved / Bridgeman Images.

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2021

Kniha vyšla díky finanční podpoře
Ministerstva kultury České republiky.

Pro Simonettu Brandolini d’Adda

Veškeré zlo povstává z nevědomosti. Světu ale přinesli světlo spisovatelé, kteří zahnali temnotu.

– Vespasiano da Bisticci

Kapitola 1

Ulice knihkupců

Ulice knihkupců, Via dei Librai, procházela srdcem Florencie, uprostřed mezi radnicí na jihu a katedrálou na severu. Ve třicátých letech 15. století zde sídlilo několik krejčích a prodejců látek, živnost tu měl bednář, holič, řezník, pekař, sýrař, několik notářů, iluminátor rukopisů, dva malíři, kteří se spolu dělili o dílnu, a pianellaio – který vyráběl papuče. Své jméno ale ona úzká ulička dostala podle mnoha krámků knihkupců a papírníků, známých jako cartolai, roztroušených po celé její délce.

V ulici knihkupců tehdy mělo živnost osm cartolaiů. Své jméno získali podle toho, že prodávali papír (carta) různé velikosti a kvality, který se vyráběl v nedalekých papírnách. Kromě toho měli na skladě i pergamen, z telecí nebo kozí kůže, jehož výrobu obstarávali pergameníci. Jejich dílny, kde se kůže loužila v kádích, bylo možné najít v sousedních uličkách. Nabídka služeb cartolaiů však byla mnohem širší a neomezovala se jen na prodej papíru a pergamenu: kromě toho také vyráběli a prodávali rukopisy. Zákazníci si tak mohli koupit knihy z druhé ruky nebo si vypustit rukopis pronajmout, nechat si jej opsat písařem a dát svázat do kůže nebo dřevěných desek. Pokud si přáli, mohli si jej také nechat iluminovat – vyzdobit ilustracemi nebo okrasnými motivy vyvedenými v barvě a plátkovém zlatě. Cartolai se tak nacházeli v samotném centru florentského obchodu s rukopisy, působili jako knihkupci, knihvazači, papírníci, ilustrátoři a zároveň i vydavatelé. Podnikavý cartolaio tak mohl přijít do styku s každým, kdo měl s výrobou knih co do činění – s písaři, miniaturisty, pergameníky a zlatotepci, a někdy dokonce i se samotnými autory.

Výroba knih byla obchodem, v němž Florenťané vynikali, stejně jako v obchodu s vlnou a bankéřství. Cartolaiům jejich živnost ve Florencii vzkvétala, neboť mnoho lidí si zde knihy rádo kupovalo. Ve Florencii, více než kdekoli jinde, umělo velké množství lidí číst a psát, až sedm z každých deseti dospělých. Naproti tomu gramotnost v jiných evropských městech výrazně zaostávala a nedosahovala ani 25 procent.1 Například v roce 1420 se v majetku jistého florentského barvíře nacházely Dantovy spisy, báseň Dantova současníka Cecca d’Ascoliho a Ovidiova poezie.2 Sice byly zapsány místním, toskánským dialektem, jemuž se říkalo lingua fiorentina, i tak se ale jednalo o úctyhodnou knihovnu na někoho, kdo se živil jednou z podřadnějších prací. Dokonce se číst a psát učilo i mnoho florentských dívek, navzdory varování mnichů a jiných moralistů. Jistý obchodník s vlnou se jednou chvástal, že jeho dvě sestry dokážou číst a psát „stejně dobře jako kterýkoli muž“.3

Jedno z větších knihkupectví stálo u severního konce ulice knihkupců, kde ponurá zeď paláce florentského smírčího soudce shlížela na elegantní fasádu opatství, kterému se říkalo Badia. Majitel knihkupectví, Michele Guarducci, si od roku 1430 pronajímal prostory obchodu od tamních mnichů za patnáct florinů* a půl kila vosku ročně.4 Jeho krámek sestával ze dvou místností, přičemž jedny dveře se nacházely naproti vstupu do Badie a druhé, na jižní straně, se otevíraly do Via del Palagio, s výhledem na masivní a hrůzu nahánějící věž Palazzo del Podestà, paláce smírčího soudce, kde dnes sídlí Museo Nazionale del Bargello.5 Ráno co ráno se řada těch nejslovutnějších florentských myslitelů scházela na rohu tohoto paláce, jen pár kroků od Guarducciho obchodu, aby zde diskutovala o filozofii a literatuře. Florencie byla v té době proslulá svými autory, zvláště literárními vědci a filozofy (z výrazu philosophos, „milovník moudrosti“): muži, kteří odborně procházeli a zkoumali nashromážděnou moudrost věků, zvláště díla starých Řeků a Římanů. Mnoho z těchto textů, jež byly po celá staletí ztracené, bylo v nedávné době znovunalezeno zásluhou Florenťanů, jako byl Poggio Bracciolini, který za všeobecného jásotu znovu objevil dlouho ztracená díla takových římských autorů jako Cicerona nebo Lucretia.

„Ulice knihkupců“ je dnes součástí Via del Proconsolo. Na levé straně je Bargello s věží, na pravé straně vchod do Badie.

Poggio byl jedním z milovníků vzdělanosti, kteří se scházeli na rohu před Guarducciho krámkem. S přáteli měl ve zvyku procházet obchody cartolaiů a pátrat v nich po rukopisech, ovšem na začátku 30. let 15. století se v Guarducciho obchodě dalo najít jen málo z toho, co by je lákalo. Guarducci sice zaměstnával nadaného ilustrátora, ale ve smlouvě se sám označoval jako cartolaio e legatore,  „papírník a vazač knih“.6 Jeho specializací nebyly neznámé a lákavé řecké a latinské spisy, nýbrž mnohem skromnější řemeslo vázání rukopisů. Kromě papíru a pergamenu byl tudíž jeho obchod dobře zásoben sponami, puklami, dřevěnými deskami, kladivy a hřebíky stejně jako hromadami teletiny a sametu. Štěkot kladiv, sípání pil – takové zvuky vítaly každého, kdo vstoupil do jeho obchodu.

Záhy ale měla přijít změna. Roku 1433 Guarducci přijal nového asistenta, jedenáctiletého chlapce jménem Vespasiano da Bisticci. Tím započala Vespasianova dlouhá a závratná kariéra coby výrobce knih a obchodníka se vzdělaností. Záhy se florentští učenci měli začít shlukovat uvnitř knihkupectví, a nikoli na rohu ulice jako předtím. Neboť ve světě cartolaiů, pergamenu a psacích brků, písařů shrbených nad psacími stoly, elegantních knihoven s objemnými, okázalými svazky řetězem přivázanými k lavicím byl Vespasiano předurčen stát se, slovy jednoho z milovníků učenosti, rei de li librari del mondo, „králem světových knihkupců“.7

O Vespasianově narození se nedochoval žádný záznam, s největší pravděpodobností však přišel na svět roku 1422, jen několik let poté, co Filippo Brunelleschi započal herkulovský úkol vztyčit kupoli – největší báň, jakou kdy kdo vystavěl – nad katedrálou Santa Maria del Fiore.8 Jméno získala Vespasianova rodina podle malé vesničky Santa Lucia a Bisticci, rozkládající se na úpatí skalnatého kopce šestnáct kilometrů jihovýchodně od Florencie. Jeho otec, Filippo da Bisticci, známý jako Pippo, stejně jako mnoho dalších ve Florencii svázal svou živnost s obchodem s vlnou. Pippo dělil svůj čas mezi dům, který si pronajímal ve městě, a zemědělskou usedlost osm kilometrů na jihovýchod od Florencie, poblíž vesnice Antella, kde mu hospodářství na kopci vynášelo obilí, ječmen, fazole, fíky, olivy a víno. Roku 1404 se Pippo zasnoubil s desetiletou dívkou jménem Mattea Balducci, která mu měla postupně porodit šest dětí, čtyři chlapce a dvě dívky. Vespasiano se narodil jako čtvrtý v pořadí a jeho nezvyklé, císařské jméno (ve 20. letech 15. století žil ve Florencii pouze jeden další Vespasiano) podle všeho napovídá, že jej rodiče od útlého věku předurčili pro velké věci.

Roku 1426 budoucnost Vespasiana, kterému tehdy byly čtyři roky, a jeho sourozenců ohrozila Pippova smrt. Mattea zůstala sama s pěti dětmi, přičemž žádnému ještě nebylo patnáct, a šesté bylo na cestě. Zůstaly jí také dluhy ve výši 250 florinů, z nichž 86 Pippo dlužil Medicejským, jedné z nejzámožnějších rodin Florencie. Byly to značné částky, vezmeme-li v úvahu, že nejlépe placení zaměstnanci obchodů s vlnou vydělávali přinejlepším 100 florinů za rok, většinou však domů přinášeli méně než padesát florinů.9 Mattea se neúspěšně snažila manželovy dluhy splácet a byla nucena se kvůli tomu ve Florencii několikrát přestěhovat do levnějšího podnájmu. Roku 1433 jí věřitelé, mezi nimi i její poslední domácí, zabavili pozemky na hospodářství v Antelle.

Vespasiano se začal vzdělávat rok či dva po smrti svého otce. Ve Florencii chodilo do školy 70 až 80 procent chlapců – o mnoho více než v jiných evropských městech.10 Jak bylo zvykem, mezi šesti až jedenácti lety Vespasiano navštěvoval jednu ze základních škol, jimž se neoficiálně říkalo botteguzza neboli malá dílna. Pravděpodobně vůbec první knihou, kterou přečetl, bylo Santacroce: prostý pamflet se stránkami z levného pergamenu vyrobeného z kůže z kozího krku. Z této knížky se naučil abecedu a číst v toskánském dialektu známém jako „vulgární jazyk“, z latinského vulgus, což znamená „prostí lidé“ nebo, o něco kousavěji, „lůza“. Další knihou mohla být Babuino, jejíž název se odvozoval od slova pavián – což odkazovalo na skutečnost, že žáci se učili „opičením se“ po svých učitelích. Ustavičná poptávka stovek florentských školáků po těchto knihách znamenala, že se cartolai měli co ohánět, aby dostáli stálému přísunu zakázek.11 Po dosažení věku jedenácti let postoupili studenti, kteří pokračovali ve vzdělávání, z botteguzzy buď do městské školy, kde studovali latinskou literaturu a připravovali se na kariéru právníka nebo duchovního, nebo do školy „abaku“, tj. „počtů“, kde se kladl důraz na matematickou gramotnost, jakou ke své kariéře potřebovali florentští kupci. Kdyby Vespasianův otec nezemřel a jeho matka nemusela živit tolik dětí, Vespasiano by jistě šel na městskou školu, kde by se na čtyři roky ponořil do latinské literatury, na což by pak možná navázal dalším studiem na univerzitě.

Jenže osud s ním měl jiné plány. Kolem roku 1433, kdy se rodina potýkala s nejhorší bídou, Vespasiano zaklapl učebnice a v útlém věku jedenácti let nastoupil do práce. Nedal se však na obchod s vlnou jako jeho otec, místo toho zamířil do ulice knihkupců.

*

Vazači knih na dřevorytu Josta Ammana z Knihy řemesel Hanse Sachse (1568).

Jednou z prvních dovedností, které se mladý Vespasiano v knihkupectví Michela Guarducciho naučil, bylo knihvazačství. To představovalo poslední krok ve výrobě knihy, metodický postup, při němž se řadily desítky, někdy dokonce stovky archů pergamenu, pracně opsaných písařem, do správného pořadí za sebou, na šicím rámu se sešívaly dohromady koženými pásky a pak se listy vsazovaly mezi dřevěné desky, které je měly chránit. Podle přání zákazníka mohla desky pokrývat kůže a tu případně zdobit kovové cvočky nebo vytlačované vzory. A v závislosti na hodnotě a účelu knihy – když byla určena pro knihovnu nebo klášter, případně pro kostelní pulpit nebo jakékoli jiné místo, kde mohla padnout do spárů nějakého nenechavce – se svazek opatřil ještě kovovým řetězem, který se připoutal k polici nebo čtecímu pultu.

Všechny takové činnosti vyžadovaly sílu, trpělivost a preciznost. Nařezané bukové desky se musely tvarovat sekyrou nebo pilou a následně ohoblovat, listy pergamenu propíchnout ostrým nebozezem, okraje zarovnat, a aby se nekrabatily, ještě je sklepat kovovým kladivem. Není proto divu, že jedno vyobrazení, zhotovené o více než století později, vykresluje knihvazače jako statné muže s vypracovanými svaly při práci uprostřed přehledně srovnané záplavy rašplí, sekyr, obloukových pil, kladiv, svěráků, šicích rámů a nástrojů na zpracování kůže.

Vespasiano v této práci očividně vynikal. Později se měl, kromě jiného, proslavit kvalitou svých vazeb, z nichž některé, zvláště co se týkalo těch nejvzácnějších knih, vázal do červeného sametu. Stejně tak důležitá však pro Guarducciho nepochybně byla i skutečnost, že jeho nový učedník byl podle všeho zajímavá osobnost a dovedl na zákazníky zapůsobit svým kouzlem. Navíc byl zvídavý a měl chuť se dál vzdělávat, nejen co se týkalo vazeb a řetězů, ale i toho, co se psalo v samotných knihách. S Guarducciho zákazníky tak záhy začal sdílet zájmy, které nebyly jen čistě obchodní.

Uběhlo jen pár let od doby, co Vespasiano zakotvil v ulici knihkupců, a už se začal přátelit s některými z nejvýznamnějších lidí ve Florencii i mimo ni, na něž očividně udělal dobrý dojem: s milovníky vzdělanosti, kteří se scházeli na rohu ulice před knihkupectvím. Měl štěstí, že pro Guarducciho začal pracovat v letech, kdy jisté politické události přiváděly do města mnoho význačných návštěvníků. Dalším štěstím pro něj bylo, že se jednalo o dobu, kdy docházelo ke znovuobjevování starobylých rukopisů a papežové a knížata budovali rozsáhlé knihovny, v nichž knihy nesloužily jako krásné ozdoby, které by lichotily jejich marnivosti, nýbrž jako studnice cenných vědomostí, v nichž bylo možno hledat poučení.

Florentští písaři, učenci a knihkupci zaujímali v revoluci vědění přední místo. Florentská renesance přináší na mysl obrazy nádherných fresek a oltářů, běloskvoucích mramorových soch ve výrazných pózách, vzdouvající se kupole městské katedrály v barvě páleného okru – což jsou vše výsledky práce výtečných umělců a architektů. Avšak stejný význam, ne-li ještě větší, měli pro následující staletí milovníci vzdělanosti, které jeden pozdější pozorovatel označil za „moudré a srdnaté muže“ Florencie, jimž město „vděčí za veškerou svou nádheru“.12 Tito lidé byli lovci rukopisů, učiteli, učenci, knihovníky, notáři, knězi a knihkupci-knihomoly, kteří sfoukávali prach tisícileté historie a snažili se představit si jiný svět a také jej pomoci vytvořit: svět služby vlasti, přátelství a věrnosti, vybraných potěšení, moudrosti a dobrých mravů, spravedlnosti, odvahy a politické svobody; svět, ve kterém šlo prožít život v lepší společnosti co nejplnějším a nejuspokojivějším způsobem.

Jedním z prvních, kdo se o Vespasiana zajímali a vtáhli ho do onoho kouzelného kruhu moudrých a chrabrých mužů, byl kardinál Giuliano Cesarini. Když se spolu setkali v Guarducciho knihkupectví, Vespasianovi mohlo být něco kolem šestnácti let.

Kardinál Cesarini byl uznávaný vzdělanec a učitel, bývalý profesor práva na prestižní univerzitě v Padově. Ačkoli Cesarini pocházel ze vznešeného a prastarého římského rodu, za svých studentských let tloukl bídu s nouzí. Nemohl si dovolit vlastní učebnice a musel si je sám opisovat, a když pracoval jako učitel synů ze zámožných rodin, po jejich opulentních hostinách sbíral pahýly svíček, aby své studium mohl prodloužit až do večera – kdo se totiž tehdy chtěl vzdělávat, potřeboval ke čtení také dostatečnou zásobu svíček.

Proto se Cesarini neustále porozhlížel po studentech, jejichž intelektuální schopnosti byly nepřímo úměrné jejich finančním prostředkům. Ve Vespasianovi očividně rozpoznal schopného a zapáleného studenta a vzniklo mezi nimi úzké přátelské pouto – na jedné straně dospívající chlapec, který pracoval pro vazače knih, na druhé čtyřicetiletý kardinál, jenž coby papežův vyslanec procestoval celou Evropu, od Oxfordu až po Krakov. Jednou mladíkovi předestřel lákavou nabídku: když se Vespasiano nechá vysvětit na kněze, zaplatí mu studia. Na rozmyšlenou mu dal patnáct dní a po uplynutí lhůty si přišel pro odpověď. „Pověděl jsem mu, že se knězem stát nechci,“ vzpomínal později Vespasiano. Kardinál však, navzdory jeho odmítnutí, zůstal velkorysý. „Odpověděl, že kdyby mi někdy mohl pomoci,“ napsal Vespasiano, „udělá to.“13

Kardinál Cesarini však svému slibu nemohl dostát, neboť o pár let později zahynul ve východním Bulharsku v bitvě proti Turkům. Jeho tělo se z bitevního pole u Černého moře sice nepodařilo získat zpět, nicméně jeho zádušní mši sloužil před papežem v Římě jeho přítel, písař a učenec Poggio Bracciolini, který byl zaměstnán v papežské administrativě, římské kurii. Možná to byl právě Poggio, kdo přivedl kardinála do Guarducciho knihkupectví a Vespasiana mu poprvé představil. Poggio se sice narodil na venkově jako syn obchodníka s kořením, ve vesnici padesát kilometrů na jihovýchod od Florencie, ale vždy se podepisoval „Poggio Florentinus“. S městem, do něhož se kolem roku 1400, jen s pár mincemi v kapse, přestěhoval za studiem, se vždy hrdě ztotožňoval. Vystudoval na notáře, krátce pracoval jako písař a pak odešel do Říma najít si práci v kurii. To se mu podařilo, ovšem práce za minimální mzdu ho nenaplňovala a on snil o životě „oproštěném od shonu civilizace“, v němž by měl spoustu času nejen knihy psát, ale především je sbírat.14

Dalším pravidelným návštěvníkem knihkupectví byl tehdy také Poggiův přítel Niccolò Niccoli, který, stejně jako kardinál Cesarini, nevynechal jedinou příležitost, jak pomoci mladým studentům ze skrovných poměrů. Vespasiano se s ním setkal již roku 1433 nebo 1434. Niccoli, kterému tehdy táhlo na sedmdesát, byl zavalitý, pohledný muž úzkostlivě dbající na svůj zevnějšek, který se oblékal do dlouhého, švestkově modrého hávu. Mladého knihkupce pozval, aby povečeřel v jeho domě, kde Vespasiana ohromilo přepychové zařízení: mramorové sochy, antické vázy, mozaikové stoly, starobylé nápisy, mapa světa i obrazy od slavných mistrů. „Žádný dům ve Florencii,“ prohlásil později ohromený Vespasiano, „se neskvěl tak nádhernou výzdobou“.15

Niccoliho společnost musela být pro Vespasiana velmi podnětná. Podle Poggia byl „tím nejvzdělanějším ze všech občanů Florencie“16 – a že se o takové přízvisko ucházelo mnoho kandidátů. Nicolli byl jedním z divů města: Vespasiano se později nechal slyšet, že kdo navštívil Florencii, „nevěřil, že město skutečně poznal, dokud nenavštívil Niccoliho dům“, který stál nedaleko katedrály, poblíž baziliky San Lorenzo.17 Niccoli se přátelil s Brunelleschim, který v té době dokončoval stavbu své velkolepé kupole, a stejně jako on se zajímal o starověkou architekturu. Šplhal po rozvalinách lázní a amfiteátrů, s vervou přeměřoval rozměry sloupů nebo počítal schody antických chrámů. Kromě toho měl blízký vztah se sochaři Donatellem a Lorenzem Ghibertim. „Aby jej nic nezdržovalo od studia,“ napsal později Vespasiano, „nikdy se neoženil,“ ačkoli si po třicet let vydržoval temperamentní milenku jménem Benvenuta, aby se „starala o jeho potřeby“.18 Přebral ji však jednomu ze svých pěti mladších bratrů, který si za to vynutil prastarý trest: ženu svlékli do naha a veřejně zbičovali na náměstí. Tato událost nikterak nepřispěla ke zlepšení Niccoliho vztahů s bratry, které již tak byly dosti napjaté. Niccoli měl totiž ve zvyku získávat prostředky na nákup rukopisů rozprodáváním rodinných investic (jeho otec byl úspěšným obchodníkem s vlnou).