Bojko – lovec príšer

Jakub banár

Táto kniha ani žiadna jej časť nesmie byť reprodukovaná a šírená v papierovej, elektronickej alebo inej podobe bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Toto dielo je fikcia. Mená, osoby, miesta a príhody sú produktom autorovej fantázie, alebo použité fiktívnym spôsobom. Akákoľvek podobnosť so skutočnými osobami, organizáciami alebo udalosťami je čisto náhodná.

Copyright © 2021 Jakub Banár

Ilustrácie © 2021 Alexandra Chovanová

Všetky práva vyhradené.

ISBN: 978-80-99935-11-3 (EPUB)

ISBN: 978-80-99935-12-0 (MOBI)

www.araxon.sk

Detektív Bojko a skurvený leprikón

„Ale piču?!“

„Vážne, traja. Všetci hodili tyčku pri plote. Je to skurvený masaker. Máme tu dočinenia s ozajstným psychopatom. Dotrhané mäso, vnútornosti pohodené v každom kúte, litre krvi. Najhoršie sú tie odtlačky zubov. Piči, aj mňa už prešla chuť... A to som ráno nejedol.“

Vrchný okresný veliteľ Sokol sa sťažoval svojmu krajskému veliteľovi pánovi Zadnému. Vyzerali ako Laurel & Hardy. Jeden chudý, druhý široký, no obaja s plnohodnotne úchylným plnofúzom pod nosom. Sokol bol ten, čo mal brucho ako prasnica pred vrhnutím a na ňom mal ešte aj zvyšky polievky. A že mu nechutí. Zadný bol chudý, no vedľa Sokola vyzeral, ako by sa na ňom vyriadili nacisti cez druhú svetovú. Aj cez oblečenie by ste hneď videli, že mu z desiatich metrov ide porátať rebrá. Oblek na ňom smiešne visel, akoby bol len zavesený na vešiaku. Jeden by povedal, že po vreckách nosí kamienky, aby ho priamy náraz vetra neodvial kamsi do neznáma.

Vraždy prevedené takou brutalitou budú pútať pozornosť. Niektorí policajti si medzi sebou šepkali, že také niečo dokáže urobiť len zviera. Lenže z domu zmizlo všetko zlato. A to potrebuje len človek.

Uprostred rozhovoru dvoch vrchných veliteľov pristavilo na príjazdovej ceste pred malým bungalovom policajné auto. Vystúpila z neho mladá žena s dlhými hnedými vlasmi v cope, ktorý jej trčal z diery na šiltovke. Oblečenú mala modrú uniformu, ktorá zakrývala jej vyšportovanú postavu. Istá strážmajsterka Sofia Hlinková. Povolali ju na pomoc. „Asi potrebujú robiť kávu alebo čo,“ pomyslela si, keď sa to dozvedela. Ale jej práca je o počúvaní rozkazov, takže sa s úsmevom na tvári vydala na toto miesto. Bola odhodlaná dosiahnuť veľké veci. Vždy hlava hore, sebavedomý pohľad a dôsledný prístup. Všetko sa dá racionálne vysvetliť. Už sa videla s vysokou dôstojníckou šaržou.

„Vidíš ju?“ ukázal Hlinkovej smerom Sokol.

„Hej. A?“

„Skúsime, aký má tá zelenáčka žalúdok.“

Vystretá ako doska podišla Hlinková až k dvom pánom. Predstavila sa a splnila všetky náležitosti pri pozdrave nadriadených. Obaja si ju premeriavali pohľadom, na čo si stále ešte len zvykala. No nemohla si dovoliť to neustáť. Obaja ju odzdravili a ten tlstý jej povedal, nech skontroluje spálňu, ich miesto činu. Bez váhania sa vydala na obhliadku.

„Dávam desinu na to, že do dvoch minút odtiaľ vybehne,“ povedal Sokol.

„Prijímam,“ so záujmom mu odpovedal spoločník. Obaja stíchli a započúvali sa do výkriku, ktorý mal každú chvíľu nasledovať.

Hlinková v chodbe zacítila pach smrti. Na ten nie ste úplne pripravený ani po hodinách na pitevni. Smrad sa začínal stupňovať, ako sa blížila k spálni. Na bielych zárubniach videla prvé kvapky krvi. Po krku jej prebehol mráz a zježilo sa jej pár vlasov na temene. Vo vzduchu nebol len smrad, ale aj niečo zlé, no snažila sa to nevnímať. Nadýchla sa ústami a rezko vykročila k dverám, aby si obzrela miesto činu. Scéna, čo sa jej práve zjavila pred očami, sa jej ešte párkrát vráti v hnusnej nočnej more. Vytreštila oči, roztriasla sa a zabudla sa nadýchnuť. Nikdy pred tým nezažila taký šok len z pohľadu (a smradu). To nebolo zhnusenie. Zhnusenie je slabé slovo.

Uprostred miestnosti bola posteľ, na posteli boli pohodené dve torzá. Končatiny boli pohádzané po miestnosti. Po jednej ruke bolo hodené v náprotivných kútoch od dverí. Druhé dve boli pohodené z každej strany postele. Jedna noha bola na poduškách, druhá ležala pred posteľou. Tretiu mala v kúte po ľavej ruke, no tú nevidela, keďže stála meravo v zárubni. Črevá z oboch tiel boli rozvešané ako vianočné svetielka po čele postele a nočných stolíkoch, ktoré stáli na stráži z každej strany. No a samozrejme krv. Dvanásť litrov poctivo rozložených po miestnosti tak, aby pokryli čo najväčšiu plochu. Tarantino by si poskočil radosťou. Hlinková sa len prerývane nadýchla. Nevedela kam upriamiť svoju pozornosť, aby ju prvotný šok prešiel. Potlačila dávenie a trocha sa jej zatočila hlava. Vytackala sa zo zárubní a zbadala nohu. Akoby to bola posledná rana, trochu sa jej podlomili nohy a musela sa oprieť o priestrannú skriňu, čo mala po pravici. Zhlboka sa nadýchla, podržala a vydýchla celý obsah pľúc. Až vtedy započula mľaskanie, čo sa tiahlo zo skrine. Spozornela sluchom. To nebolo mľaskanie. To bolo zbesilé žvachľanie niečoho tuhého. Aspoň tak jej to pripadalo. Aj keď jej to nedávalo zmysel. Toľko policajtov by predsa neprehliadlo nič, čo by mohlo vydávať také zvuky na mieste činu. Na chvíľu si pomyslela, že jej šibe z hrôz, čo mala za chrbtom. No bola len jedna cesta. Narovnala sa, chytila rúčky na dverách a prudko otvorila. Prekvapený trpaslík tam posediačky obhrýzal lýtko štvrtej nohy. Na stotinu sekundy sa im preťali pohľady, no vzápätí ju udrel s pochutinou do slabín tak, že až padla na zem. Trpaslík vyskočil zo skrine, nepríčetne na ňu zareval a utiekol preč.

Ostala ležať na zaschnutej lepkavej tekutine a snažila sa pochopiť, čo sa tu vlastne stalo. „Mne jebe,“ vybehlo z nej nahlas. Naozaj to videla? Naozaj sa to stalo? Naozaj ju malý, ryšavý trpaslík v zelenom fráčku celom postriekanom od krvi udrel nohou obete, na ktorej si práve dobre pochutnával tak, že vystrašená skončila na riti? Ona?! „Sakra,“ povzdychla si nahlas, „... veď, veď on mal na hlave aj zelený pinč!“ Jej slová ostali v miestnosti. Vyzeralo to ako dieťa, čo šlo na karneval za írského škriatka. Akurát tvár to malo zvraštenú ako mladý Benjamin Button. A bolo to nasrané. Vtom sa zvonka ozval ukrutný rev. Inštinkty sa začali prebúdzať a tak sa dvihla na nohy, vytiahla zbraň a vybehla smerom za mužíčkom pripravená strieľať, ak to bude potrebné. Pri behu pozorovala svoje okolie. No nedávala pozor pod nohy. Pri dverách do domu sa v tej rýchlosti šmykla a padla na zadok. Až na zemi si všimla, na čom sa potkla. Bol to giganticky naliaty žalúdok. Určite patril okresnému veliteľovi Sokolovi. Jeho telo, rozpárané od krku po vtáka, ležalo vedľa nej. Tie vnútornosti, čo neboli vyvrhnuté, sa mu z brucha pomaly plazili von. Uhla pohľadom od tohto obrazu. Oči jej pristáli na pánovi Zadnom. Pretrhnuté hrdlo a tam, kde mala byť tvár, boli už len zvyšky a čierno-čierna diera. Ako keby mu ju niekto vykusol. Ale tak nejako na viackrát, lebo mal malé ústa, takže mal celú hlavu ostrapkanú.

Potriasla hlavou, akoby sa tak snáď dalo zbaviť masakru vôkol nej a postavila sa. Myslela si, že už ju nič nemôže prekvapiť. Na zemi zbadala krvavú čiaru, čo sa tiahla za roh domu na kus príjazdovej cesty, čo viedla na zadný dvor. Nadýchla sa, vydýchla a bola pripravená. Vybehla tak za roh domu. Prvé, čo zbadala, bolo päť na zemi ležiacich policajtov. Prekusnuté hrdlá a dotrhané údy jej napovedali, že netreba urýchlene volať záchranku. Najviac pomôže, keď chytí toho trpaslíka. Inštinktívne stisla silnejšie pištoľ. Stopa smerovala na zadný dvor. Namierila pred seba a odhodlaná ukončiť tieto jatky, zašla za ďalší roh. Tam sa jej zjavila bizarná scéna. Uprostred, medzi altánkom a hojdačkou, boli dve živé osoby. Hrdzavý trpaslík s kozou briadkou, z ktorej mu ešte kvapkala krv. Vlastne, bol od nej celý, keď si ho dobre premerala. Kúsky policajtov mal ešte nalepené na svojom saku. Stál strnule ako socha, nebolo vidieť ani žeby žmurkal, či dýchal. Vyzeralo to, akoby ho ten druhý hypnotizoval. Bol to asi meter osemdesiat vysoký muž, so strapatými vlasmi a bradou, oboma zjavne zanedbanými. Na sebe mal flanelovú košeľu s červeno-čiernymi štvorčekmi a modré rifle. Nebol v tranze ako krpec, no pohybmi neplytval, aj keď sa dal do reči so strážmajsterkou. Stále ho merkoval.

„Ticho! Nesmiem uhnúť pohľadom, inak mi utečie. Musím mu vypichnúť oči,“ povedal a jedným malým krokom sa posunul k trpaslíkovi.

„Ani sa nehýbte, lebo strelím!“

„Krista, ženská, prestaňte hučať! Beztak je to dosť vypäté!“

„Ľahnúť! Hneď!“

„Držte hubu!“

Strážmajsterka odistila zbraň. Strapatý muž ten zvuk dobre poznal.

„Klídek. Chce to len kľud a nohy v teple.“

„Okamžite ľahnúť, obaja, lebo vás zastrelím.“

„Boha jeho s vami.“

Bez toho, aby prerušil očný kontakt so škriatkom, si ľahol. Seržantka otočila svoju zbraň proti škriatkovi. Zakričala: „Ľahnúť!“ no trpaslík sa ani nepohol. Stále bol v tom svojom tranze.

„Kriste, položte tú búchačku. To vám tu nepomôže. Na toho hajzla guľky nepôsobia. Musíte ma nechať mu vypichnúť oči.“

„Buďte ticho! A vy ľahnúť, inak strieľam!“

Otočila hlavu naspäť smerom k trpaslíkovi, no nezdalo sa, že by ju bral na vedomie. Vyzeralo to dokonca, že ju ani nepočuje.

„To vám, kurva, nepomôže!“ naliehavo zvyšoval hlas ležiaci muž.

„Ľahnúť!“

„Zlož, kurva, tú pištoľ!“

Ozval sa výstrel. Varovný. Neublížil, no náhle vyšteknutie Sofiinej zbrane malo za následok, že sa kvôli žmurknutiu prerušil očný kontakt. V tej sekunde malý krvavý mužíček precitol, hnusne zareval, vyceril zuby a nasmeroval si to priamo na ňu. Tá naňho bez váhania minula zásobník.

Guľky sa o trpaslíka roztrieštili a úlomky sa rozprskli po okolí. Jeden šrapnel zasiahol muža do ruky. Ostrá paľba nemala efekt, aký očakávala. Síce mu neublížila, no po chuti mu tiež veľmi nebola. Stačilo to na to, aby si svoj pôvodný zámer rozmyslel a zmenil smer. Rozbehol sa cez malý vinohrad priamo na plot, ktorý ohraničoval pozemok. Za ním sa už týčil les. Plot besne prerazil a stratil sa v zeleni. Len sa pozerala, ako nepríčetne uteká. V tom si spomenula, že tu leží zranený chlap. Pribehla k nemu, aby skontrolovala ranu.

„Boha, prečo ste ma nepočúvli?“

„Ste v poriadku?“

„Nič mi nie je! Prečo ste ma neposlúchli? Kričal som, že vám to piču pomôže.“

„Ukľudnite sa, pane. Ste asi v šoku.“

„Hovno v šoku. Som nasraný, lebo teraz toho hajzla musím naháňať po horách,“ muž sa ubolene postavil a oprášil sa. Sofia nečakala, kým sa upraví.

„Kto ste a prečo naháňate podozrivého?“

„Lebo je to skurvený leprikón v delíriu.“

„Kto ste?“ pevnejšie stisla pištoľ.

„Nešaškujte. Som na vašej strane. Som detektív Bojko. A som tu od toho, aby som sa zbavil toho pičusa.“

„Koho?“

„Toho leprikóna, čo ste naňho teraz úplne zbytočne minuli zásobník.“

„Akého leprikóna? Čo to stále opakujete?“

„Nejaký drbo sem priviezol írskeho škriatka. Asi mu utiekol a teraz si potrebuje šľahnúť zlata. Pokiaľ ho nedostanem, tak bude vraždiť ďalej. Takže ma nechajte urobiť si svoju robotu. Dobre?“

„Čože? To sú somariny! Musíte byť na drogách! Volám posily!“

„Pozrite sa, slečinka, nemám na toto čas. Vaše posily ležia hentam desať metrov od nás. Teraz musím ísť po ňom, aby mi neutiekol. Čím dlhšie tu stojíme, tým má viac času na útek.“

Otočil sa jej chrbtom a vydal sa k vinohradu.

„Stáť!“ namierila naňho zbraň.

„Mám v piči. Kľudne strieľajte. Aspoň už budem mať kľud. Ale potom tu budete sama, kým prídu vaše posily. Aj tie vám piču pomôžu.“

Bojko jej ukázal chrbát a pokračoval smerom za leprikónom. Chvíľu naň mierila, potom zložila zbraň. „Kurva!“ zanadávala si nahlas tak, že ju počul. Pištoľ vložila do puzdra. Vedela, že je to proti pravidlám, ale intuícia jej vravela, že tu niečo nie je s kostolným poriadkom. Pokrútila hlavou nad tým, čo sa práve rozhodla urobiť. Rozbehla sa za Bojkom a chytila ho za ruku.

„Dobre! Idem s vami, ale chcem vysvetlenie!“ vyštekla.

Bojko si ju premeral so zvrašteným čelom. Z očí jej šľahali plamene skoro ako jemu. Súhlasne na ňu prikývol.

„Fajn. Mali by ste byť v obraze. Ale teraz už musíme, lebo nám utečie.“

Spolu preliezli cez dieru v plote, ktorú po sebe zanechal ten skurvený leprikón. Pred lesom Bojko z vrecka vytiahol malý krištáľ, ktorý slabo blikal na zeleno. Vyzeralo, že ho používa ako kompas. Vybral si jeden smer a vliezol do húštin. Poslušne ho nasledovala.

Predierali sa kríkmi a haluzami všetkého možného druhu. Bojko mlčal a ona mala dosť starostí s tým, aby mu stíhala. Ostré konáriky krovia ju škriabali a pichali po celom tele. Chvíľku trvalo, kým sa dostali na aký-taký vychodený chodníček. Tu už mohla spustiť.

„Z ktorého oddelenia ste?“

„Nie som policajt.“

„Tak ako môžete byť detektív?“

„No, skôr niečo ako lovec príšer.“

„Lovec príšer?“

„Hej.“

„Ste blázon?“

„Nie. Nevideli ste, čo ten krpatý smrad porobil vašim kolegom?“

„Asi som bola v šoku.“

„A tie guľky, čo sa od neho odrazili?“

Sofia ticho pritakala, že to nevie vysvetliť.

„Takže tak. Tí malí hajzli si strieľajú zlato rovno do žily. Koža im z toho stvrdne a začnú mať nadprirodzené schopnosti. Začnú čarovať, byť neviditeľní a podobné záležitosti. Keď im rauš vyprchá, čary prestanú fungovať, nastane delírium. Potom im takto jebe. Trhajú a kúšu, pokiaľ si zas nešľahnú zlata.“

„To by vysvetľovalo, prečo ho nikto nenašiel na mieste činu.“

„Presne. Čo-to našiel a tak sa učaroval niekam do zlatého stavu. Lenže to vyprchalo a chytil absťák. Teraz urobí všetko, aby dostal ďalšie zlato. Musíme ho zastaviť.“

„Celému tomu nerozumiem.“

„Pozrite. Bol som na tom podobne. Prvýkrát je to divné. Potom to prijmete. Ja som bol normálne súkromné očko. Raz som hral v PEKLE, to je taký pajzel, farára s jedným týpkom. Prekecol sa, že je Smrťák. Stávky sa zvyšovali a nejako som vsadil svoje služby. Ten smrad ma vrátil na poslednú kartu do hry s červenou sedmičkou. Odvtedy preňho pracujem. Keď nejaká obludka začne vyčíňať, tak ja to vyriešim. On si nešpiní ruky.“

„Vy ste akože prehral dušu so Smrťou?“

Koniec ukážky