Duch Delacroixa

Kniha druhá z trilógie Duchovia ľudí

James Fox Higgins

Z anglického originálu The Ghost of Delacroix, The Ghosts of Men Trilogy – Book 2 preložil Peter Pavlisko.

Táto kniha ani žiadna jej časť nesmie byť reprodukovaná a šírená v papierovej, elektronickej alebo inej podobe bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Toto dielo je fikcia. Mená, osoby, miesta a príhody sú produktom autorovej fantázie, alebo použité fiktívnym spôsobom. Akákoľvek podobnosť so skutočnými osobami, organizáciami alebo udalosťami je čisto náhodná.

Copyright © 2019 James Higgins

Translation © 2021 Peter Pavlisko

Cover © 2021 Pavol Petráš

Všetky práva vyhradené.

ISBN: 978-80-99935-07-6 (EPUB)

ISBN: 978-80-99935-08-3 (MOBI)

www.araxon.sk

Kapitola 1

Do chlapcovho pohľadu sa rýchlo valila temnota, čierne úponky traumy a bolesti náhle stíchli do vlny šoku a dezorientácie. Uvidel, ako sa miestnosť pred ním točí, ako sa búšenie nadchádzajúceho bezvedomia okolo neho sťahuje. Padal, a aj keď vedel, že sa to deje rýchlo, zdalo sa to ako spomalený záber. Tlupa pokrikujúcej mládeže, ktorá ho s agresorom obstúpila, ziapala a škriekala v akomsi kolektívnom ošiali, čo znel ako magnetofón, ktorý práve požul kazetu. Jačanie sa zmenilo na jajkanie, vzrušené krochkanie pripomínalo odpaľovanie rakiet.

Jeho hlava dopadla na trávnatú plochu a bitkár pristál na ňom, nakladajúc mu ďalšie údery do tváre. Takmer ho premohla temnota. V záblesku rozhodnosti sa ale chlapec sústredil na tvár útočníka nad sebou a hlas v ňom na neho volal: To nie je správne! Nerob to!

Pretočil sa na brucho, brániac tým poskakujúcemu bitkárovi, aby ho ďalej vyčerpával údermi. Zhlboka sa nadýchol a natiahol do pľúc studený ranný vzduch, zaháňajúc čiernotu bielym svetlom molekúl kyslíka, ktoré ho vrátilo späť do prítomnosti. Oči sa mu rozšírili a útočník mohol vidieť iskru guráže vracajúcej sa do jeho tváre. Bitkár sa zaškeril a znova vyrazil svojimi krvavými hánkami smerom k chlapcovej tvári. Ale tentoraz chlapec zachytil jeho päsť svojou rukou a držal si ju od tela.

Útočníkov škľab sa rozšíril. „Áno! Len do toho, Žabiak! Ukáž nám, aký si hrdina!“ Vytrhol svoju päsť zo zovretia a uštedril chlapcovi facku otvorenou dlaňou.

Chlapec cítil, ako mu hnevom červenie zrak. Zúrivosť nad nespravodlivosťou tohto útočiaceho davu vybuchla a rozliala sa jeho telom, vrhol sa vpred, odtlačil bitkára, prevracajúc ho a prišpendliac ho k zemi. Zodvihol ruku, aby doručil svoju vlastnú päsť spravodlivosti, ale keď jeho ruka dosiahla najvyšší bod, pocítil odpor. Otočil sa, len aby uvidel, že dvaja z kamarátov útočníka pristúpili a chytili ho. Menší z nich mu držal ruku, nedovoliac úderu dosiahnuť svoj cieľ. Väčší ho chytil okolo hrudi, držiac ho v bezmocnej pozícii pre ďalšie bitie.

Bitkár sa postavil a narovnal si sako. Zasmial sa a iskriacimi očami prešiel po tucte chlapcov okolo seba, ktorí ho povzbudzovali a chichotali sa. „Čože, čože, Žabiak!“ Jeho prízvuk škrípal chlapcovi v ušiach a jeho britská spisovnosť mu pripomenula, aký je osamelý na tomto novom mieste. Toto bol len prvý deň. Nedokázal si predstaviť, ako tu vydrží týždeň, nieto ešte šesť rokov. „Náš hr-di-na!“ vysmieval sa z neho útočník. Odkopol chlapcov batoh a knihu preč z cesty. Prikročil bližšie a náhlym pohybom vrazil chlapcovi svoju päsť do brucha. Okamžite mu tým vyrazil dych. Chlapec sa pokúsil nakloniť vpred – aby inštinktívne ochránil svoju mäkkú strednú časť pred ďalšími údermi – ale útočníkovi kamaráti ho zadržali hore.

Z druhého úderu sa mu spravilo nevoľno a dav školákov nad týmto zvukom dostal záchvat smiechu. Jeden z nich zakričal: „Znie celkom ako žaba!“ Skupina nasledovala jeho príklad, skandujúc „Ža-biak! Ža-biak! Ža-biak!“ a niektorí začali kŕkať napodobeninu žabích zvukov.

Bitkár jednou rukou zapažil k dramatickému tretiemu úderu, keď sa nad davom predral osamotený hlas: „Prestaňte! Skončite s tým!“

Bol to ďalší chlapec. Vkročil do kruhu pätolizačov, ktorí mu nedôverčivo uvoľnili cestu. Útočník sa postavil vzpriamene a pozrel sa priamo na vyrušujúceho chlapca. Vyzeral pripravený zaútočiť, ale vo chvíli, keď rozoznal, kto je tento záchranca, prikývol svojim pomocníkom a tí obeť okamžite pustili. Dobitý „Žabiak“ spadol na kolená, porazený, ale zachránený. Mládežnícky gang sa roztratil, zanechávajúc zranenú obeť a jej záchrancu osamote. Ranné slnko zasvietilo na nich aj na trávu, ktorá sa zdanlivo opäť narovnala, keď sa z nej stiahol utláčateľský tieň násilia.

Záchranca zdvihol batoh a knihu, pristúpil k chlapcovi a podal mu späť jeho veci. „Si v poriadku?“ Mal ten istý nóbl prízvuk, ktorý predtým chlapca naplnil strachom, ale v jeho hlase bola vľúdnosť.

„Som o–“ zakašľal, „som okej,“ dokončil, vedomý si svojho prostého prízvuku. Postavil sa, utrel si krv z úst, potom ponúkol svoju ruku záchrancovi. Rýchlo si uvedomil, aká neotesaná je táto ponuka zakrvavenej dlane, a nemotorne zamenil ruku za ľavú.

Záchranca sa zasmial. „To mi vyhovuje, beztak som ľavák!“ Potriasli si rukami. „Počuj, prečo ťa volajú ʻŽabiakʼ?“

„Oh... Asi preto, že mám francúzske priezvisko.“

„Ty si Francúz?“

„Nie. Som zo Severného Londýna.“

„Rozumiem. Zdalo sa mi, že neznieš ako od nás. Štipendium?“

„Hej. Bude to... bude to takéto každý deň?“

Záchranca sa usmial. „Nie, pochybujem. Nie, ak sa ma budeš držať. Ako sa voláš?“

„Jeremy,“ zdráhal sa vysloviť svoje priezvisko.

Záchranca rozoznal Jeremyho úzkosť. „To je v poriadku, Jeremy. Nemám nič proti francúzskym priezviskám. Je to Dubois?“

Jeremy sa zasmial. „Ha, nie... Delacroix.“

„De-la-krua,“ skúšal, ako to znie, „takéto som ešte nepočul.“

„Nie tak časté ako Dubois.“

„Dobre, Jeremy Delacroix, ja som Hlavička. Rád ťa spoznávam!“ Ponúkol mu znova ľavú ruku a ešte raz si rukami potriasli, obaja sa usmievajúc.

„Hlavička? Čo to má byť za meno?“

„To je prezývka. Takto mi hovoria, aspoň tu v škole.“

„Prečo?“

„Och, mám rád prístroje. Zaujímam sa o elektroniku, vynálezy a tak. Uvidíš, že prezývky sú na tejto škole bežná vec. Každý nejakú má.“

„Dúfam, že mi Žabiak neprischne.“

„No, môže to tak dopadnúť. Skoro všetky naše prezývky začali ako nejaké pejoratívum. Ale neboj sa, rýchlo sa z nich stane prejav náklonnosti. Uvidíš.“

Hlavička začal kráčať a zakýval Jeremymu, aby ho nasledoval. „Urobím ti prehliadku školy.“

„Naozaj?“

„Iste, budeš sa tu musieť zorientovať,“ povedal Hlavička vecne.

Jeremy videl, že ide o nefalšovaný záujem o kamarátstvo, ale že Hlavička sa to akosi snaží zakryť. Rozhodol sa, že bude otvorený, dúfajúc, že tak vzbudí viac empatie a vydláždi cestu skutočnému priateľstvu. Vedel, že potrebuje priateľov, ba čo viac, že potrebuje priateľov, ktorí sú dobrí. Hlavička ukončil tú bitku, zjavne bol dobrým človekom. „Prečo ma prestali biť? Teda, myslím, len preto, že si sa ozval?“

Na Hlavičkovej tvári sa zjavil podivný výraz, ktorý najprv vyzeral ako rozpaky. Jeremy jeho tvár začal študovať a jej výraz sa ešte prehĺbil. Bola to hanba.

„Môj otec je jedným z najväčších patrónov tejto školy. Tiež je poslancom parlamentu. Takže chlapci vedia, že si so mnou nemajú zahrávať. Som si istý, že ich rodičia im to dobre a dôkladne vštepili – každý chce byť zadobre s mojím ctihodným otcom.“

Jeremy ľahko rozoznal sarkazmus, ale rozhodol sa, že je príliš skoro na otázky o jeho vzťahu s otcom – aj keď bol zvedavý.

Ako sa chlapci túlali školským areálom, Jeremy si bol nanajvýš vedomý hláv, ktoré sa za nimi otáčali, keď kráčal v priateľskom rozhovore s Hlavičkou. Cítil, ako keby Hlavička vyžaroval ochranné silové pole okolo nich oboch. Premohla ho vďačnosť. Otočil sa a usmial sa na svojho záchrancu, neschopný zamaskovať intenzitu svojej vďačnosti. Bol to signál, ktorý vysielal von – prejav citov, poháňaný zúfalou túžbou byť videný a prijímaný. „Ďakujem, Hlavička. Ďakujem, že si ma zachránil.“

Hlavička sa na neho pozrel na oplátku a napodobil jeho úsmev. Na Jeremyho sa nikto nikdy takto priamo nedíval za celý jeho život. Hlavička udržal ich očný kontakt ďaleko za medze spoločenských noriem. Usmievali sa a pozerali si do očí, kým nedošli ku schodisku, kde očný kontakt z nevyhnutnosti prerušili, aby sa mohli sústrediť na bezpečný zostup. Ako začali schádzať dole, Jeremym prešlo poplašené šklbnutie, keď sa Hlavičkova ruka ujala tej jeho a stisla ju. Jeho dlaň bola teplá. Pocítil šteklenie náklonnosti, ktoré prešlo týmto kontaktom kože na kožu, a usmial sa pre seba. Nedržali sa za ruky dlho, ale ten efekt rezonoval v Jeremyho srdci ako vrelá vlna jeho telom ešte dlho potom, čo kontakt skončil.

„Remeň, tam predtým – och, Remeň je ten, čo ťa mlátil.“

„Prečo ho volajú Remeň?“

„Ó, jeho otec ho bije opaskom. Odovzdáva to ďalej. Obzvlášť novým deťom, ako si ty. Čiže, akokoľvek, Remeň sa ti vysmieval, že si hrdina? To malo byť čo?“

„Všimol si knihu, ktorú teraz čítam. Volá sa to Hrdinovia vekov,“ odpovedal Jeremy s výrazom pochybností, znepokojený, či nebudú nasledovať ďalšie nadávky a výsmech, ako sa to stalo predtým.

„To znie super! Ukážeš mi ju? Len smelo!“ Hlavička pokynul k neďalekej lavičke a obaja chlapci sa posadili. Jeremy vylovil knihu a začal ňou horúčkovito listovať, zachvátený túžbou podeliť sa so svojím novým priateľom o svoju vášeň, ktorá z neho priam kypela. „Našiel som túto knihu v antikvariáte. Musel som si šetriť drobné celý mesiac, než som si ju mohol dovoliť, ale pani v obchode bola dosť láskavá a nechala mi ju pod pultom, než som za ňu mohol zaplatiť. Sú v nej všetci veľkí hrdinovia mýtov a histórie!“

„Tá je ale hrubá! A ani v nej nie je veľa obrázkov.“

„Nie, to máš pravdu, ale je v nej plno ohromných údajov.“

„Čítal si to celé?“

„Ó áno, už niekoľkokrát. Stále sa vraciam k svojim obľúbeným častiam.“

„Tie mi ukáž,“ povedal Hlavička s pátravým úsmevom.

„Tak,“ zazubil sa Jeremy, pretáčajúc na jednu zo stránok so zahnutým rohom. „Toto je Théseus; bol jedným z veľkých hrdinov starovekej gréckej mytológie. Precestoval peši celé Grécko a porazil niekoľko z najdivokejších a najhrôzostrašnejších protivníkov, akých si dokážeš predstaviť. Nakoniec došiel až na taký ostrov, čo sa volal Kréta, kde kráľ Minós nechával všetkými tými úbohými mužmi a ženami z Atén kŕmiť svojho Minótaura, ktorý žil v takom bludisku!“

„Minótaura poznám!“ vykríkol Hlavička potešene.

„Aj ty?“ Jeremy bol rovnako potešený.

„Áno, žil v labyrinte, ktorý navrhol Daidalos!“

„Presne. Odkiaľ vieš o Daidalovi?“

„Tak, vravel som ti, že mám rád prístroje a vynálezy. Ja tiež, Jeremy, sa zaujímam o dejiny a mýty. Daidalos vynašiel kopu úžasných vecí. Mal také sochy, čo sa dokázali hýbať a rozprávať ako skutoční ľudia! Vynašiel krídla, ktoré jemu a jeho synovi umožnili lietať ako vtáci!“

Jeremyho tvár zvážnela, keď v myšlienkach preskočil k tomu, čo sa stalo ďalej s Daidalovym synom, ale potlačil túto predstavu a pokračoval. Nechcel, aby táto nešťastná časť príbehu vrhla tieň na ich doteraz priateľský kontakt. „Oj, to je úžasné, že o ňom vieš! Tak, Théseus bol tým hrdinom, ktorý napokon Minótaura porazil. Vlastne mu pomohla Minósova dcéra, Ariadna. Pomohla mu ujsť z labyrintu, keď bolo po bitke. Bola jedným z menej oslavovaných hrdinov tohto príbehu.“ Na moment sa Jeremy uprene zahľadel do stránok knihy a skíc zobrazujúcich hrubé črty Thésea a obludy, s ktorou bojoval. Bol stratený vo svete predstáv, zasnene sa usmievajúc.

„Takže, Théseus je tvoj obľúbenec?“ opýtal sa Hlavička.

„Och, nie! Ukážem ti svojho obľúbenca.“ Jeremy preletel späť na začiatok knihy a našiel obrázok vysokého muža s bradou, obrovským klobúkom a čímsi, čo vyzeralo ako krídla anjela za ním. „Toto je hrdina najstaršieho mýtu stvorenia v dejinách.“

„Mýtus stvorenia?“

„Hej, veď vieš. Príbeh o tom, ako sme sa sem dostali. Ako vznikol vesmír.“

„Máš na mysli, akože, Boha?“

„Hej, skoro celkom tak. Ale tento chlapík je starší než Boh! Akurát nie je stvoriteľom, v skutočnosti porazil stvoriteľa, lepšie povedané stvoriteľku, veľkú dračicu!“

„Trochu ako Théseus a Minótaur potom.“

„Nie tak celkom, nezabil dračicu. Omotal ju sieťou.“

„Zaujímavé. Ako sa volal?“

„Marduk. Bol to menší Boh. V niektorých verziách mýtu údajne mal oči okolo celej hlavy a mohol tvarovať svet svojimi slovami.“

„Pŕŕ! To ako mohol vidieť všetko?“

„Takmer! Ale tá vec so slovami sa mi páči ešte viac. Predstav si to! Mať silu meniť svet len rozprávaním!“

„Naozaj super.“

Ako títo dvaja chlapci pokračovali v prezeraní stránok, začalo prvé ranné zvonenie. Mladí muži okolo nich pozbierali svoje tašky a knihy a mihali sa všetkými smermi, aby stihli doraziť na ranné zhromaždenie v kaplnke, než zaznie druhé zvonenie, o štyri minúty.

Jeremy prelistoval pár ďalších strán, ukazujúc Hlavičkovi hrdinov Sparty, Ríma a Japonska, cez hrdinov oboch svetových vojen, až po hrdinov nedávnej vojny o Falklandy, aj keď obaja chlapci boli skeptickí vo veci dôležitosti či oprávnenosti tejto vojny.

Po chvíli sa Jeremy rozhodol, že týmto zdieľaním a srdečným spojením, ktoré cítil zo svojho rovesníka, sa vyčistila cesta pre ďalšie otázky, takže znenazdajky zavrel knihu a opýtal sa: „Takže ty si vynálezca. Čo si už vynašiel?“

„Hmmm... tak, zatiaľ nič nové. Mám zopár nápadov, ale stále sú v plienkach, takže o nich ešte nemôžem hovoriť.“

Jeremy sa zachichotal, pobavený Hlavičkovou vážnosťou pri tejto téme.

„Aj keď, pracujem na solárnych hodinkách.“

„Na čom?“

„Na hodinkách poháňaných slnkom.“

„To sa dá?“ vyhŕkol Jeremy s úžasom.

„Rozhodne! Seiko a Casio to robia už skoro desať rokov. Nevidel si ich hodinky?“

„Samozrejme, že som ich videl!“ klamal Jeremy. „Mal som na mysli, či to dokážeš ty?“

„Och, vlastne, zatiaľ nie. Skúšal som prepojiť batériu starých hodiniek so solárnym panelom z mojej kalkulačky, ale sú to ručičkové hodinky, takže sa mi zdá, že potrebujú viac energie, než im dokážem dať.“

„Takže vôbec nefungujú?“

„Ale nie, fungujú, ale len keď slnko svieti jasne, priamo na nich. Ááá– bežia trochu pomaly. Ale rozhodne fungujú.“

Jeremy nedokázal skryť skeptický úškrn. „Ťažko by som to nazval fungovaním, keď nedokážu udržať čas.“

Hlavičkova tvár prezradila jeho zdráhavý súhlas. „V poriadku, dobre, je to experiment vo vývoji. Ale myslím si, že za to stojí. Vedel si, že slnko bombarduje hornú časť našej atmosféry stosedemdesiatimi štyrmi terawattmi surovej energie?! Človeče, predstav si, čo by sme dokázali, ak by sme to využili!“

Jeremy nevedel, o čom to hovorí, takže pokračoval vo svojom vlastnom slede myšlienok: „Ale veď si vravel, že Sakio a Kejso to robia už desať rokov.“

Hlavička sa zasmial Jeremyho zámene slabík. „Nuž, takto sa to naučím, Jeremy. Nemôžem všetky vedomosti mať len z kníh. Musím si veci ohmatať, vyskúšať – vieš?“

Jeremy prikývol, potom sa odvrátil a zízal na trávnik. „Mmm,“ mrmlal súhlasne, stále prikyvujúc. Došlo mu, že Hlavička mal viac pravdy, než si možno uvedomoval – ohľadom nich oboch. Jeremy strávil všetok svoj čas s knihami, bažiac sa činmi iných a legendami histórie a mýtov. Ale vo svojom vlastnom živote držal hlavu sklonenú, vyhýbajúc sa všetkým konfliktom a problémom, a týmto prepásol každú šancu zachovať sa so cťou a odvahou podľa vzoru svojich hrdinov. A práve v tejto chvíli sa v jeho živote zjavil nový hrdina. Chlapec jeho veku, ktorý sa postavil davu adolescentov pobláznených násilím – chlapcov, ktorí už preliali krv a nezastavilo ich to, a ktorí boli ochotní pokračovať vo svojom útoku až do bohvieakého konca. Hlavička sa ozval. Iste, báli sa jeho otca – alebo, lepšie povedané, báli sa dôsledkov, ktoré by ich rodičia preniesli na nich, ak by spravili čosi, čo by poškvrnilo meno ich rodiny v očiach Hlavičkovho otca. Nebolo to nefér výhodou Hlavičky o nič viac, než bolo výhodou Herakla to, že bol synom Dia, či výhodou Thésea, ktorý zdedil otcov meč a črievice, ktoré sa mu mohli ukázať, iba ak Théseus bude mať silu a odvahu ich odkryť.

Hlavička bol hrdinom a Jeremy sa cítil ako zbabelec. Hlavička nielenže neochvejne nasledoval svoj sen praktického vynálezcu, ale vo chvíli, keď ho Jeremy najviac potreboval, Hlavička nenútene vstúpil do role, na ktorú ašpiroval Jeremy sám. Nielenže mu zachránil krk, ale aj nevedomky vrhol svetlo na Jeremyho priemernosť. Preto Jeremy cítil, že mu je hlboko dlžný. Cítil, ako mu v útrobách začína plápolať oheň. Niečo práve začínalo.

Na oboch chlapcov padol tieň a škrekľavý dospelácky hlas vyštekol: „Pán Wells! Nemyslím si, že Lord Wells bude šťastný, až sa dozvie, že sa ulievate z cirkevného zhromaždenia!“

Jeremy prehltol. Videl, ako sa Hlavičkove telo s obavou scvrklo. Ale potom prehovoril druhý hlas. Hlboký, priateľský hlas. Muž po tridsiatke s plešatejúcou hlavou prikročil k riaditeľovi z neďalekého radu kríkov. Mal oblečené špinavé modré montérky.

„Nehnevajte sa na týchto chlapcov, pán riaditeľ Chambers, pozoroval som ich počas chôdze. Tuto mladý pán Wells len ukazoval novému chlapcovi cestu, aby sa ubezpečil, že bude v poriadku. Konal dobrý skutok!“ Jeho prízvuk bol ako ten Jeremyho – prostý.

Riaditeľovi sa skrútili pery. „Mazajte okamžite do kaplnky!“ odsekol.

Chlapci skočili do pozoru a so strohým „Ánopane“ od Hlavičku uháňali cez trávnik smerom k zhromaždeniu.

„Kto to bol?“ opýtal sa Jeremy s úžasom nad zjavením ďalšieho hrdinu v ten istý deň.

„Och, to bol Abe. Je tu záhradníkom. Je z dobrej sorty. Z ľudu, ale priateľský a skvelý človek!“

„Riaditeľ... povedal Lord Wells,“ dychčal Jeremy za behu, „mal na mysli Lorda Georga Wellsa – zo Snemovne lordov?“

Hlavička sa zaškeril. „Áno. To je môj otec. Som prekvapený, že si o ňom počul.“

„Prečo, pretože som z ľudu?“

Hlavička sa zasmial. „Azda áno.“

Jeremy sa usmial, chápal tento predpoklad. Poznal svoje miesto v triednom systéme Anglicka a vedel, že nikdy tak celkom nezapadne tu – medzi synmi Lordov a dedičmi vedúcich pracovníkov nadnárodných firiem. Pochádzal z pomerov dotovaného bývania. Bol chudobný. Ale čo mu chýbalo vo finančných prostriedkoch, doháňal intelektom, a bol odhodlaný nasledovať príklad svojho priateľa, udatného budúceho vynálezcu, na celej ceste za veľkoleposťou. „Ako sa vlastne naozaj voláš, Hlavička?“

Hlavička sa natiahol cez priestor medzi nimi a obaja si znova nemotorne potriasli rukami počas nadskakovania a kmitania ich frenetického behu do kaplnky. „Eli Wells, k vašim službám.“

Kapitola 2

Jake Thorne prešiel pohľadom po zelenej lúke a pretrel si oči, aby mohol lepšie zaostriť na svah a šerú budovu nad ním. Toto miesto nepoznal. A nevedel ani, ako sa sem dostal. Sústredil sa, či si nespomenie na miesto, odkiaľ prišiel, ale aj to vyšlo naprázdno. Pred ním stála ohromná budova so stovkami okien. Sedela na vrchole kopca a za ňou už bola len obloha. Neočakávaný koniec lúky a hukot vody vpredu v diaľke Jaka presvedčili, že za hrebeňom leží rieka, možno vodopád. Otočil sa, aby sa poobzeral a zorientoval sa. Za ním stál les, podivne belostne trblietavý pod hrubou prikrývkou snehu. Zastavil sa, aby sa pokochal krásou zabieleného lesa. Všimol si, že sneh náhle končil pred akousi neviditeľnou bariérou. Sneh vytvoril múrik zhruba pol metra vysoký, zatáčajúci sa okolo obvodu lúky v ladnom oblúku, ktorý Jake čoskoro identifikoval ako nejaký druh neviditeľnej bubliny, v ktorej strede stála tá budova.

Jake kráčal k zámku na kopci s vedomím toho, že akékoľvek odpovede, ktoré hľadá, budú ležať vnútri za jeho stenami. Po niekoľkých minútach rovnomerného pochodu k budove sa nezdalo, že by bola bližšie, a Jake zistil, že je stále ťažšie udržať na nej zaostrený zrak. Rozbehol sa. Čím dlhšie k nej bežal, tým mlhavejší sa stával jeho pohľad a ani tak nebol o nič bližšie. Zrýchlil do šprintu, ale tento fenomén len ešte viac zosilnel.

Zastal, lapajúc po dychu, cítiac, akoby bolo márne ísť k tamtomu miestu. Jeho odpovede boli tam, ale boli nedosiahnuteľné. Prudko si kľakol a naklonil sa vpred a jeho hruď sa zmietala a vzdúvala, kým chytal dych. Potom si všimol, že čepele trávy sú nezvykle veľké. Ako obrovské listy sukulentov, jedna veľká čepeľ mu siahala až po kolená.

Zámok si stál na kopci nepohnute vo svojej neznesiteľnej hmle. Jake si znova pretrel oči, ale zbytočne.

Opäť k nemu vyrazil, ale tentoraz sa díval dole na trávu pod sebou. Ako sa hýbal vpred, tráva sa ďalej zväčšovala čo do výšky, šírky čepelí i priemeru. Trvalo len chvíľku, než si Jake uvedomil, že tráva nerastie, ale je to on, kto sa zmenšuje. Keď sa jeho zmysly zrovnali s týmto zdôvodnením a presvedčil sa, že to je naozaj tento prípad, mrkol opäť nahor a budova sa zmenila. Z jej vežičiek sa stali sukovité vetvy, jej spodnú časť so stĺpmi nahradil nesmierny kmeň.

„Ten strom,“ začul Jake svoj vlastný hlas, i keď si nebol istý, či bol vnútorný, alebo vyslovený. Poznal tento strom. Videl ho predtým mnohokrát vo svojich snoch. „Spím aj teraz?“ divil sa nahlas, siahajúc si na svoje chlpy na brade. Zdali sa mu v rukách skutočné. Zavrel oči a zhlboka sa nadýchol. Vzduch bol chladný. Jeho zmysly mu hovorili, že toto miesto existuje; že je z bdelého sveta. Ale jeho racionálna myseľ mu vravela, aby neveril ničomu okolo seba. Budovy meniace sa na stromy boli ďaleko od bežnej veci v bdelom svete. Toto bol sen alebo nejaký druh ilúzie, tým si bol teraz istý. S týmto uvedomením prišla nová úroveň pokoja. Rozhodol sa, že nie je potrebné panikáriť či vrhať sa vpred bezhlavo, ale že by radšej mohol rozvážne prechádzať týmto svetom, nájsť odpovede, ktoré ho tu čakajú, bez toho, aby čelil skutočnému riziku. Iluzórni nepriatelia a nemoci ako samovoľná krpatosť by nemali mať žiadne následky v reálnom svete.

Postupoval ďalej a držal sa očami tentoraz na strome, odhodlaný zachytiť akékoľvek ďalšie transmutácie, ktoré by sa mohli prihodiť. Nestali sa žiadne. Všimol si ale, že ako postupoval a naďalej sa zmenšoval, jeho myseľ zabiehala a jeho myšlienky začínali byť nejasné. Pristihol sa, že zabudol na to, čo predtým tak sebavedome rozhodol – že toto miesto je len sen a nemôže mu ublížiť. Ak sa na túto myšlienku nezameriaval, strácal ju a začínal pociťovať obavy a úzkosť z možného nebezpečia pred sebou. Cesta k stromu bola dlhá a Jake zistil, že ak mal v myšlienkach jasno o halucinačnej povahe tohto prostredia, stále sa zmenšoval a jeho kroky ho neprivádzali o nič bližšie. Ale keď bol na pochybách, keď emocionálne vnímal hrozby, ktoré ho mohli čakať v tieňoch medzi koreňmi, ktoré sa týčili nad jeho drobným telíčkom, ktoré teraz stálo po krk v lese obrovských čepelí trávy, jeho zmenšovanie prestalo a darilo sa mu skracovať vzdialenosť k svojmu cieľu.

Jake bol postavený pred voľbu: prijať túto ilúziu ako realitu a prejsť ňou rýchlejšie; alebo sa držať svojich zmyslov a riskovať, že sa nedostane nikam. Napadlo mu, že by mohol skúsiť nájsť v myšlienkach bod rovnováhy – prijať tento sen, ale zároveň si udržať poňatie o jeho klamlivosti dostatočne na to, aby prešiel plochou bez straty samého seba. Ale takéto balansovanie by vyžadovalo viac príčetnosti, než Jake práve mal. Zvažoval tiež nájsť rytmus medzi vierou a nevierou, ktorý by udržal túto rovnováhu. Veriť v sen a prebehnúť pár sto metrov, potom zastať a vrátiť sa do reality. Potom, čo tieto možnosti starostlivo uvážil, rozhodol sa, že tá posledná vyzerá najbezpečnejšia. Zastal a díval sa na strom z diaľky. „Toto je všetko, čo existuje. Strom, lúka a ja. Nič viac, nič menej,“ povedal sám pre seba.

Jeho telom sa preliala vlna eufórie, tesne nasledovaná pichaním husej kože a zachvením. Obloha nad stromom stmavla, ako sa k nemu Jake s vierou rozbehol. Obrovské zelené čepele mu udierali do ramien, ale nerástli. Opakoval si v hlave tú mantru, kým bežal, cítiac nesmierny nával strachu pri myšlienke, že ho možno niečo naháňa. Pohľad držal uprený vpred. „Všetko, čo existuje. Všetko, čo existuje!“ odriekal cez vlny nastupujúcej únavy po jeho zdanlivo nekonečnej ceste cez túto prerastenú trávnatú džungľu.

Jake nezastavoval.

Zabudol, že má zastaviť.

Zabudol na svoj plán.

„Všetko, čo existuje,“ bolo všetko, čo existovalo v jeho mysli. Stratil sa v úsilí o dosiahnutie jediného cieľa pred sebou a jeho telom vzkypela mätúca zmes emócií: najhlbší strach zo šelmy, reálnej či vymyslenej, ktorá ho naháňala zozadu, alebo azda čakala pred ním; divoké vzrušenie z neodvratnosti jeho príchodu k stromu a nájdenia riešenia tejto záhady. Tento strom ho prenasledoval v snoch už mesiace, i keď toto bolo prvýkrát, čo sa objavil na lúke, na voľnom priestranstve. Vždy predtým bol v jaskyni, s burácaním vody v diaľke. Mnohokrát sa strom obrátil naruby a stal sa tunelmi v kameni. Mnohokrát sa Jake stratil vo vnútri a narazil na duchov Emily, Maisie, Adama, či iných ledva viditeľných ľudí, na ktorých nedočiahol, ani ich nedokázal rozpoznať.

Koniec ukážky