Miron Keruľ-Kmec

ZABUDNUTÁ CESTA

Duchovná obnova po Covid-19

a iných krízach

Ukážka z elektronickej knihy

© Miron Keruľ-Kmec

Vydal: FILOKALIA s. r. o.

ZABUDNUTÁ CESTA – Duchovná obnova po Covid-19
a iných krízach

Jazyková korektúra:

Mgr. Ingrid Lukáčová

Návrh obálky a grafická úprava

Štefan Keruľ-Kmec ml.

ISBN 978-80-973860-2-3

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2022

ÚVOD

V posledných mesiacoch sa v masmédiách ako aj v prehláseniach niektorých politikov udomácnil nový termín „a new normal“. Myslí sa tým nový stav spoločnosti, v ekonomike atď., ktorý vyvolala pandémia Covid-19. Mnohí sú presvedčení, že je nemožné vrátiť sa úplne do stavu pred touto celosvetovou krízou, a preto sa máme usilovať o vytvorenie a adaptovanie sa na podmienky, ktoré nám táto kríza nanútila. Aj keď tento termín nie je úplne nový a bol použitý v súvislosti s rôznymi finančnými a zdravotnými krízami v minulom desaťročí, predsa v súčasnosti cítime veľký tlak na osvojenie si štýlu života, ktorý je v súlade s podmienkami, ktoré prináša. Azda preto vnímame aj záplavu rôznych konšpiračných teórií vysvetľujúcich skryté zámery spojené s presadzovaním tohto „nového normálu“. Niektoré sú evidentne nereálne, iné prinútia človeka k zamysleniu, či na tom nie je aj niečo pravdy. A to zvlášť vtedy, keď vníma intenzitu presadzovania týchto nových myšlienok.

Nie je však mojím záujmom vstúpiť do tejto diskusie dneška. Chcem iba využiť tento nový termín – nový normál – na zdieľanie myšlienok a plánov obyčajného dedinského farára, ktorý sa pokúša nájsť odpoveď na otázku, na čo by sa mal dať dôraz v pastoračnej práci v týchto zmenených podmienkach. A zaiste nie som sám. Mnohí moji spolubratia rôznym spôsobom avizujú tú istú myšlienku a hľadajú základy „nového normálu“, ktorý bude vlastný životu ich farností po uplynutí tejto krízy. Dá sa však povedať, že toto hľadanie začalo dlho pred príchodom Covid-19. Vyvolalo ho mnoho znakov, ktoré indikovali úpadok kresťanského života.

V jeseni 2019 biskup Robert Barron predniesol správu na zasadnutí Konferencie biskupov Spojených štátov, v ktorej uviedol niekoľko alarmujúcich štatistík. Jedna z nich hovorí, že polovička detí, ktoré boli pokrstené za posledných tridsať rokov, sú dnes bývalými katolíkmi.1 Poukázal aj na iný štatistický fakt: „Na každého, ktorý dnes vstupuje do Cirkvi, pripadá 6,45 tých, ktorí ju v tom istom čase opúšťajú. Väčšina odchádza z Cirkvi pred dovŕšením 23 rokov.“2 V tom istom roku boli uverejnené aj výsledky iného prieskumu, podľa ktorého iba jedna tretina z amerických katolíkov verí v reálnu prítomnosť Ježiša Krista v Eucharistii. Iný výskum hovorí, že vyše 60٪ katolíkov očakáva od Cirkvi podstatnú zmenu v jej učení vo viacerých oblastiach.3 Odvažujem sa povedať, že podobné, ba azda ešte o niečo smutnejšie štatistiky, by sme mohli nájsť v každom štáte západnej civilizácie. Poukazujú na trend, ktorý nie je pre nikoho prekvapujúci.

Nástup pandémie Covid-19 a zavedenie mnohých reštrikcií, ktoré sa dotkli života farností, poukázal ešte na hlbšie problémy. Táto kríza sa stala testom viery i pre tých, ktorí boli predtým pravidelnými návštevníkmi bohoslužieb. Aj keď ešte nie sú prístupné štatistiky, predsa väčšina farností zaznamenáva väčšie alebo menšie percento tých, ktorí si navykli na „nový normál“ a nedá sa očakávať, že sa vrátia späť do Cirkvi. Zvyčajne ide o skupinu ľudí, ktorí pristupovali k viere veľmi formálnym spôsobom a ich účasť na bohoslužbách bola len poslušnosťou k zdedeným tradíciám alebo zvykom.

Nemožno však povedať, že Cirkev nereagovala na tento stav. Počas svojej tridsaťročnej pastoračnej praxe som bol svedkom mnohých evanjelizačných aktivít, z ktorých niektoré priniesli veľké ovocie. Nedá sa však povedať, že by zasiahli celú spoločnosť a nanovo ju prekvasili spôsobom, ktorý by zvrátil tento nepriaznivý trend. Spôsobuje to určitú frustráciu, ktorú som zaregistroval aj v slovách o niečo staršieho kňaza, keď mi povedal: „Ja patrím medzi prvých z generácie kňazov sv. Jána Pavla II., ktorí sme boli nadchnutí jeho výzvou k novej evanjelizácii. Táto myšlienka ma sprevádzala celé moje kňazstvo a len ťažko dokážem vymenovať všetky aktivity, ktoré som začal robiť pre naplnenie tejto myšlienky. Veľa pekných vecí sa podarilo. Veľa duší sa získalo. Ale keď sa z odstupu takmer štyridsiatich rokov pozerám späť, tak som dosť zarmútený. Očakával som, že v tomto veku uvidím črtajúcu sa bohatú žatvu a namiesto toho vidím len väčší úpadok. V niečom sme urobili chybu napriek tej veľkej snahe, ktorú sme vynaložili.“

Jeho slová vo mne veľmi rezonovali, pretože boli v súlade s mojou vlastnou skúsenosťou. Nepriniesli však žiadnu inšpiráciu na objavenie tej správnej pastoračnej cesty, ktorá by priniesla želané ovocie. Tejto inšpirácie som sa dočkal neskôr pri počúvaní prednášky o novej evanjelizácii. Rečník sa dotkol tejto frustrácie a naznačil aj jej príčinu. Povedal: „Vrhli sme všetky sily do úsilia na posilnenie viery, ale vo svojej naivite sme si mysleli, že môžeme stavať na pevných základoch, ktoré už boli dané do ľudských duší. Ako sme sa mýlili! Chceli sme v týchto dušiach vybudovať nádherné duchovné stavby, a pritom sme si nevšimli, že základy sú buď veľmi chatrné alebo úplne chýbajú. Usilovali sme sa viesť duše k duchovným výšinám, ale nevšimli sme si, že ešte si neosvojili umenie prvých krokov. A aj keď sme si to niekedy všimli, dúfali sme, že poukázanie na vyššie veci automaticky povedie k osvojeniu si tých základných. Pohrdli sme múdrosťou svätých ako niečím nevhodným pre našu dobu, ale naša múdrosť sa ukázala veľmi neplodnou. Musíme si uvedomiť, že nám neostáva nič iné, len sa dobre pozrieť na tie základy. Zbúrať tie chatrné a s veľkou trpezlivosťou postaviť nové a pevné. Bez toho všetka naša námaha bude bez úžitku.“

Neboli to len slová tohto kňaza, ale aj mnoho iných malých či väčších impulzov, ktoré ma viedli k premýšľaniu ako prakticky uskutočniť toto postavenie nových základov vo farnosti, ktorá mi bola zverená. V priebehu niekoľkých rokov sa táto predstava kryštalizovala, začali ...

Koniec ukážky