Dobyvatelia Mesiaca

Samo Tokeš

Pôvodné vydanie z roku 1948. V texte boli vykonané minimálne gramatické a štylistické zmeny.

OZ Zabudnuté knihy sa nepodarilo identifikovať identitu autora.

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-030-8 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-031-5 (MOBI)

I.

Tlmené dunenie vyvieralo akoby z útrob zeme. Chvíľami mohutnelo a chvíľami zase zanikalo a zavše bolo prerušované detonáciami a naplňovalo ovzdušie tušením neistoty a ukrytej hrozby.

Na širokom strniskovom úbočí tiahli sa dva čierne pásy čerstvo zoranej zeme. Obloha bola podivuhodne belasá a dva osamelé chuchvalce mrakov viseli na nej ospale ako chumáče vaty.

Dunivý zvuk, ktorý na pár okamihov zmĺkol, pokračoval zasa ďalej vo svojej hrozivej piesni.

Starý rozložitý Patrick O’Brien znášal tieto zvuky sprvoti spokojne s výrazom opovrhnutia na vrásčitej tvári, iba keď sa dunenie počalo meniť na otriasajúce výbuchy, jeho čelo sa zvraštilo a v očiach sa mu zapálili plamienky nenávisti.

– Zastav, Dávid! – zahučal hlbokým, rozkazovačným basom na svojho šestnásťročného syna, – ten Antikrist tam hore stvára zasa svoje prekliate čary!

Urastený chalan v bielej plátenej košeli a v nohaviciach, vyhrnutých pod kolená, rozohnal sa a udrel poriskom biča obe kravky po spenených papuliach. Kravy zastali a starý Patrick si odpľul.

– Pamätáš sa, Dávid, čo hovorili dôstojný pán v nedeľu na kázni? Svet sa odklonil od Boha a kráča po diablových chodníkoch. Boh ukryl pred ľuďmi mnohé tajomstvá prírody, ale diabol im ich odkryl, aby sa mohli medzi sebou vraždiť. Nestačili im vraždiace zbrane a otravné plyny, potrebovali ešte atomové bomby. Teraz uhýňajú od nich sami, ale zašli priďaleko a nemôžu sa vrátiť. My Írčania, máme to šťastie, že nenávidíme Angličanov, čo svet svetom stojí, preto sme sa držali od nich bokom. Ešte sa môžeme zachrániť…

– Ale dôstojný pán tiež povedali, že všetci ľudia sú naši blížni, teda aj Angličania…

– Čo táraš, ty somár, – pajedil sa Patrick, – pán farár tým nemysleli Angličanov, lebo tí slúžia diablovi, rozumieš? To hučanie tam ma znepokojuje, už sú tomu celé týždne, čo sa tie zvuky ozývajú naším údolím! To zase ten Antikrist tam hore…

– Ale otec, veď sir Richard Mahoney je tiež Írčan, ako my…

Patrick sa už vážne nazlostil a jeho šedivá brada sa začala smiešne pohybovať.

– Počuj, Dávid, nepajeď ma! Čo som povedal, povedal som! Nech je hoci aj tisíc ráz Írčan a keby jeho prekliaty zámok v horách siahal až po nebo, je to stratený človek, lebo sa celý zapredal Angličanom, a tí sú dobrí iba vtedy, keď nedýchajú. Prečo nežije poriadne, ako ostatní páni, há, prečo robí stále tie bezbožné pokusy, dopravuje na zámok stroje? Pán Boh ho potrestá a nás s ním. Hovorím ti, nebude pokoj, kým sa všetci z osady nevyhrnieme hore s fakľami a kosákmi a nevykúrime ho z jeho čertovského hniezda!

Patrick O’Brien bol už celkom vážne nahnevaný a šedivú bradu mu až potrhávalo od jedu.

Vtom jeho pozornosť upútal biely fľak, ktorý sa pohyboval pomaly na okraji zalesnenej stráne.

– Zjem ten pluh aj s kravami, Dávid, – zvolal vzrušene, – ak ten biely fľak tam nie je naša Maureen!

– A veru je to ona, – krútil hlavu Dávid, – ale nerozumiem, čo tam môže dnes hľadať. Na hríby je trochu neskoro…

– Počuj, Maureen sa mi v poslednom čase nepáči s tými jej tajomnými vychádzkami! Čosi pred nami skrýva. No však ja to už vypátram! Ale teraz popožeň kravy, aby sme do večera doorali!

Dávid zahrešil a nad údolím sa rozľahlo ostré plesknutie biča.

II.

Pete Mallone váhal.

Je síce pravda, že podobné nutkania ovládli jeho myseľ už viac ráz behom roku, čo bol vo službách sira Richarda Mahoneya ale doteraz sa vždy hrdinsky premohol.

– Nie, nevrátim sa na staré chodníčky, – zaumienil si, lenže rozhodnutia ľudí, ako bol Pete Mallone, obyčajne nemajú dlhého trvania. A pokušenie bolo veľmi silné, lebo sir Richard bol od včasného rána vo svojom laboratóriu.

Pete utrel prach na písacom stole a odložil prachovku na bok.

– Popozeráme sa trochu okolo, – povedal si a vycvičenými prstami opatrne otvoril umelecky ozdobené dvierka sekretáru. Vzdychol si, keď si spomenul na svoje rozhodnutie, ale potom si pomyslel, že také rozcitlivenie teraz nie je na mieste.

S trasúcimi sa prstami vytiahol vývrtkou štupeľ a priložil fľašu s originálnym francúzskym koňakom k vyprahlým ústam. Pomyslel si ešte, že nikto nemôže od neho žiadať, by bol inakší, ako sú sluhovia na celom ostatnom svete. Zaiste všetci pijú pánov koňak a fajčia zásadne len pánove cigary, utišoval svoje svedomie a výdatne si prihnul.

Pustil aj druhý glg dolu tenkým gágorom, keď jeho líščia tvár odrazu zmeravela strachom.

– Pete, starý podvodník, pustíš tú fľašu! – zaznel ostrý hlas odo dverí. – To je ale prekvapenie, že sa dvaja starí známi stretávajú za takýchto podivných udalostí!

Pete vyprskol, a keď sa obrátil a spoznal návštevníka, nejavilo sa v jeho očiach prílišné nadšenie zo stretnutia.

– Ako ste ma poľakali, Dupont, – povedal, kladúc fľašu s koňakom naspäť a jeho hlas stvrdol. – Nemáte tu čo hľadať, Dupont! Nechcem už s vami nič mať. Žijem poctivo…

– Dávaj si pozor, aby si sa nestal svätým! Vidím, že žiješ poctivo. Oprašuješ učené knihy a čistíš topánky. Pritom si zavše upiješ z pánovej fľaše – posmieval sa votrelec.

– Všetko jedno, čo robím, ale s vami už nechcem nič mať, ako som povedal. Nikdy vám nezabudnem, do akej kaše ste ma vtedy dostali. Tam, kde ste vy zamiešaný, ide o krk!

Peteho tvár sa stiahla s výrazom odporu. Ukázal vystretým ukazovákom na dvere.

– Choďte, lebo zavolám sira Richarda!

– Neblázni, Pete! Veľmi by sa sir Richard začudoval, keby sa dozvedel, kto pije jeho koňak. A mohol by som mu aj iné veci porozprávať! – Dupontov hlas stvrdol. – Ostatne, nechcem nič od teba, iba aby si ma ohlásil svojmu pánovi. Tu máš navštívenku a konaj svoju lokajskú povinnosť!

Pete poslušne vzal vizitku a pobral sa ku dverám.

– Samozrejme, nepoznáme sa! – volal za odchádzajúcim Dupont. – A keď budem chcieť od teba pár malých informácií, dúfam, že vieš, čo je tvoja povinnosť!

Pete neodpovedal, iba si povzdychol a zmizol za dverami.

III.

Keď sa James Preston konečne prebral z bezvedomia, otvoril pravé oko, ktoré zostalo nezakryté spleťou obväzov, ktorými bola jeho hlava cele omotaná.

Vracajúce sa vedomie akoby sa bolo vzpieralo vnímať obraz, ktorý sa oku ponúkal. Bol to sprvoti veľký previslý balvan porastený machom, ktorý upútal jeho nechápajúci zrak. Potom sa malá kvapka vody odlepila od výčnelku a rozpleštila sa na jeho leteckej kombinéze.

Tento nepatrný pohyb narušil jednotvárnosť obrazu a uviedol jeho myšlienky do chodu.

Tisíce otázok, kde, prečo a ako, zosypalo sa na neho. Otvorené oko skĺzlo pohľadom napravo aj naľavo.

Uvedomil si, že sa nachodí v akejsi jaskyni. Úzkym otvorom prenikalo dnu trochu denného svetla a zápasilo so svetlom lampáša, ktorý sa kolísal v rukách dievčaťa a maľoval na hrboľatých stenách jaskyne fantasticky sa pohybujúce tiene.

– Kde som to? – opýtal sa a pokúsil sa vstať, lenže sa mu to nepodarilo a prudká bolesť v pravej nohe posotila ho nazad na provizórnu posteľ z lístia a machu.

– Musíte pokojne ležať! – povedalo dievča. Nebojte sa, druhé oko je v poriadku, – povedala rýchle, keď spozorovala jeho pohyb – len ho máte zakryté obväzom. Modrín máte hodne, a vaša noha je v členku vytknutá.

Preston sa uspokojil s vysvetlením a tak, ako doteraz v každej nepríjemnej situácii, snažil sa ujasniť, čo sa vlastne stalo. Terajšie jeho položenie bolo veľmi podivné, a všetko, čo okolo seba vnímal, zdalo sa mu akosi neskutočné. Niečo podivného bolo aj v zjave dievčaťa, ktoré sa dívalo na neho.

– Som Maureen O’Brienová, – prerušila chvíľku mlčania, a bývam tu neďaleko v New Castle. Asi si neviete uvedomiť čo sa s vami stalo, tak vám to rozpoviem. Predvčerom som bola tu v hore na hríboch. Náhodou som sa pozrela na nebo a najprv som myslela, že to vták letí. Myslela som si, že to nemôže byť lietadlo, lebo som nepočula nijaký hukot, keď zrazu nastal hore výbuch a tam, kde som si myslela, že letí vták, ostal malý šedivý obláčik…

– Bol to môj helavion! Skvelý stroj a letí celkom bezhlučne. Môj vynález! – prerušil jej rozprávanie Preston.

Koniec ukážky