ABIGAIL DEAN

Dievča A

Z angličtiny preložil Patrik Roľko

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © 2021 by Abigail Dean

All rights reserved.

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2022

Translation © Patrik Roľko 2022

Cover photographs © Nina Masic/Trevillion Images (front),
Stephen Mulcahey/Trevillion Images (back)

Cover design by Claire Ward

ISBN 978-80-556-5133-0

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme, žiadnymi prostriedkami, ani elektronickými, ani mechanickými, ani vo forme fotokópií, nahrávok, prostredníctvom súčasného a ani budúceho informačného systému a podobne, bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2022

Mame, ocovi a Richovi

1

Lex (Dievča A)

Nepoznáte ma, ale určite ste už videli moju tvár. Na prvých fotografiách nahradili naše podoby až po pás pixely, dokonca aj vlasy sa považovali za príliš jasný poznávací znak. Ale časom náš príbeh prestal byť ostro sledovaný, jeho ochrancovia poľavili v ostražitosti, takže ste nás ľahko mohli nájsť v temnejších zákutiach internetu. Obľúbenou snímkou bola momentka spred domu na Moor Woods Road, odfotená v jeden septembrový večer. Napochodovali sme na priedomie a zoradili sa všetci šiesti podľa veľkosti, Ethan držal Noaha v náručí, zatiaľ čo otec upravoval kompozíciu. Malé biele prízraky žmúrili do oslepujúcich lúčov zapadajúceho slnka. Dom sa vypínal za nami v poslednom dennom svetle, pred oknami a dverami sa predlžovali tiene. Hľadíme nehybne do objektívu fotoaparátu. Mal to byť dokonalý záber. Ale tesne predtým ako otec stisol spúšť, Evie mi zovrela dlaň a pozrela na mňa; na fotografii vidieť, že sa mi práve chystá niečo povedať a mne sa začínajú dvíhať kútiky úst do úsmevu. Už si nepamätám, čo povedala, ale som si istá, že sme za to neskôr zaplatili.

Prišla som do väznice popoludní okolo tretej. Za jazdy som počúvala výber skladieb, ktorý mi kedysi dávno zostavil Džejpí, nazval ju výstižne Songy na lepší deň, a keď som na parkovisku vypla hudbu aj motor, v aute odrazu zavládlo nepríjemné ticho. Otvorila som dvere. Hustnúca premávka na neďalekej diaľnici hučala ako búrlivý morský príboj.

Väznica vydala stručné oznámenie o matkinej smrti. Deň predtým som si na internete prechádzala články, napospol povrchné, a vo všetkých autori dospeli k záveru, že náš príbeh mal napokon tak či onak šťastný koniec. Deťom manželov Gracieovcov, niektoré sa vzdali anonymity, sa vraj darí dobre. Sedela som zakrútená do osušky na posteli, obložená večerou, čo som si dala priniesť do izby, a smiala som sa na plné hrdlo. Pri raňajkách som hneď vedľa kávy našla celý stoh miestnych novín. Na titulnej stránke bola matkina fotografia, hneď pod ňou článok o tom, že v reštaurácii Wimpy Burger kohosi dobodali. Skrátka ďalší pokojný deň.

Cena môjho ubytovania zahrňovala aj teplý raňajkový bufet, a ja som sa ním neprestajne ládovala, až kým ma čašníčka neprišla upozorniť, že kuchyňa sa už musí pripravovať na obed.

„Sem chodí niekto na obed?“ začudovala som sa.

„To by ste sa divili,“ odvetila čašníčka a ospravedlňujúco dodala: „Ale obed nie je v cene izby.“

„To je v poriadku,“ odvetila som. „Ďakujem. Bolo to naozaj skvelé.“

Keď som nastúpila do práce, moja mentorka Julia Devlinová mi povedala, že jedného dňa príde čas, keď ma prestane baviť napchávať sa jedlom zadarmo a nalievať sa alkoholom, za ktorý nemusím platiť, keď sa rozplynie moje očarenie táckami plnými jednohubiek a keď si prestanem nastavovať budík, aby som nezmeškala hotelové raňajky. Devlinová mala pravdu v mnohých veciach, ale v tomto sa mýlila.

Ešte nikdy som nebola vo väznici, ale veľmi sa nelíšila od mojich predstáv. Za parkoviskom sa ťahali vysoké biele múry zakončené ostnatým drôtom ako prekážka v nejakom rozprávkovom príbehu. Nad betónovou priekopou za nimi sa týčili štyri veže so sivou pevnosťou uprostred. Matkin malý svet. Zaparkovala som priďaleko, musela som prejsť cez množstvo prázdnych parkovacích miest. Hrubé biele čiary mi napovedali, kam mám ísť. Okrem môjho stálo na parkovisku len jedno ďalšie auto, sedela v ňom stará žena a zvierala volant oboma rukami. Keď ma uvidela, jednu zdvihla a zakývala mi, akoby sme sa poznali. Odpovedala som jej na pozdrav rovnakým gestom.

Podrážky topánok sa mi začali lepiť na rozpálený asfalt. Kým som prišla k vchodu, cítila som, ako sa mi v podprsenke a na zátylku pod vlasmi zbiera pot. Moje letné oblečenie zostalo v šatníku v New Yorku. Pamätala som si anglické letá ako mierne, teraz ma zakaždým, keď som vyšla von, zaskočila jasná, azúrovomodrá obloha. Ráno som sa na chvíľu zdržala pred zrkadlom a premýšľala, čo si obliecť; nemala som so sebou nič na bežnú príležitosť, a tak som sa napokon rozhodla pre bielu košeľu, voľné džínsy, tenisky a ohavné slnečné okuliare. Nie je to príliš žoviálne? spýtala som sa Olivie v textovke s fotkou, ktorú som jej poslala na mobil, ale ona bola práve v Taliansku na svadbe na hradbách starovekej Volterry, takže mi neodpovedala.

Pri vchode sedela recepčná, tak ako v každom inom úrade. „Máte dohovorenú schôdzku?“ spýtala sa ma.

„Áno,“ odpovedala som. „So správkyňou.“

„S riaditeľkou?“

„Iste. S riaditeľkou.“

„Vy ste Alexandra?“

„Presne tak.“

Riaditeľka väznice súhlasila, že sa so mnou zíde vo vstupnej hale. „V sobotu popoludní tu máme menej zamestnancov,“ vysvetlila mi. „A po tretej už nie sú žiadne návštevy. Budeme tu mať väčší pokoj.“

„To by bolo fajn,“ odvetila som. „Ďakujem.“

„Nemala by som to hovoriť, ale je to najvhodnejšia doba na útek,“ dodala.

Teraz sa ku mne blížila chodbou a celú ju zapĺňala. Čítala som o nej na internete. Stala sa prvou ženou, ktorá šéfovala nápravnému zariadeniu s najvyššou ochranou v krajine, a po svojom vymenovaní poskytla médiám niekoľko rozhovorov. Chcela byť policajtkou, ale to bolo ešte v časoch, keď platili obmedzenia súvisiace s výškou, a chýbalo jej päť centimetrov. Zistila však, že toto obmedzenie neplatí pre väzenské dozorkyne, čo nedávalo žiadnu logiku, ale jej to prišlo vhod. Mala na sebe neónovomodrý kostým – poznala som ho z fotografií, ktoré dopĺňali rozhovory – a zvláštne elegantné lodičky, akoby jej niekto poradil, že s nimi nebude vyzerať taká prísna. Bola nezvratne presvedčená o moci nápravných zariadení. Naživo vyzerala unavenejšia než na fotografiách.

„Alexandra,“ pozdravila ma a podala mi ruku. „Vašej straty mi je nesmierne ľúto.“

„Mne nie,“ odvetila som. „Takže sa tým vôbec netrápte.“

Mávla rukou smerom, odkiaľ prišla. „Mám kanceláriu hneď vedľa centra návštev.“

Chodba bola vymaľovaná studenou žltou farbou, podlahové lišty boli miestami oškúlené a na stenách viseli pokrčené plagáty o tehotenstve a meditácii. Na konci chodby stál skener s dopravným pásom, na ktorý musel každý návštevník položiť všetky svoje osobné veci. Za ním boli umiestnené plechové skrinky, siahali až po strop. „Formality,“ poznamenala ospravedlňujúco riaditeľka väznice. „Ale aspoň tu dnes nikto nie je.“

„Ako na letisku,“ prehodila som. Pomyslela som si na odbavovanie v New Yorku pred dvoma dňami: notebook a slúchadlá na sivom podnose a vedľa nich priesvitná taštička s úhľadne uloženou kozmetikou. Častí pasažieri mali vyhradené pásma, takže som nikdy nemusela čakať v rade.

„Presne tak,“ prisvedčila riaditeľka.

Vyložila na pás obsah svojich vreciek a prešla cez skener. Mala pri sebe bezpečnostnú kartu, ktorá slúžila ako priepustka, ružový vejár a detský krém proti slnku. „Naša rodina je samý ryšavec,“ vysvetlila. „Na takéto počasie nie sme stavaní.“ Na fotografii na karte vyzerala ako tínedžerka tešiaca sa na prvý deň v práci. Ja som mala vrecká prázdne, takže som šla bez zastavenia rovno za ňou.

Nikoho sme nestretli ani v ďalších priestoroch. Prešli sme centrom návštev, holé plastové stoly a stoličky priskrutkované k podlahe čakali na ďalšie návštevné hodiny. Na konci miestnosti bez okien sa nachádzali kovové dvere; predpokladala som, že niekde za nimi je matka a jej malý, presne ohraničený svet. Dotkla som sa jednej stoličky, keď sme prechádzali pomedzi ne, a pomyslela som na súrodencov, ako tu čakali vo vydýchanom vzduchu, kým ju privedú. Delilah tu sedávala dosť často, Ethan sem zašiel iba raz, aj to len preto, aby ukázal svoju šľachetnosť. Po tej návšteve napísal článok pre Sunday Times s názvom „Problémy s odpustením“, ktorých bolo, ako sa dalo čakať, viac než dosť.

Do kancelárie riaditeľky väznice viedli iné dvere. Priložila kartu k snímaču na stene a zašmátrala po kľúči. Našla ho v náprsnom vrecku, bol pripnutý k plastovému rámiku s fotografiou, na ktorej bol kŕdeľ ryšavých detí. „Tak, a sme tu,“ oznámila.

Bola to strohá kancelárska miestnosť s hrboľatými stenami a výhľadom na diaľnicu. Riaditeľka si to zjavne uvedomovala, a preto sa rozhodla, že ju trochu skrášli; dala si sem priniesť jednoduchý drevený písací stôl a kancelárske kreslo, dokonca našla v rozpočte prostriedky aj na dve kožené pohovky, vhodné na chúlostivejšie rozhovory. Na stenách viseli jej certifikáty a mapa Spojeného kráľovstva.

„Viem, že sa vidíme prvý raz,“ začala, „ale je tu niečo, čo vám chcem povedať, predtým než príde právnik.“

Ukázala na pohovky. Pohŕdala som formálnymi schôdzkami na pohodlnom nábytku; nikdy som nevedela, ako na ňom sedieť. Na stole pred nami ležala kartónová škatuľa a tenká hnedá obálka s matkiným menom.

„Dúfam, že to, čo vám teraz poviem, nebudete považovať za neprofesionálne,“ pokračovala, „ale pamätám si vás a vašu rodinu z vtedajších správ. Moje deti vtedy ešte nosili plienky. Často som si spomenula na tie titulky, dokonca ešte predtým, než som tu začala pracovať. V tejto profesii sa stretnete so všeličím. S tým, čo sa objaví v novinách, aj s tým, čo sa tam nikdy nedostane. Dodnes ma niektoré veci – hoci ich už nie je veľa – dokážu prekvapiť. Ľudia sa ma pýtajú: ,Ako môže teba ešte niečo prekvapiť?‘ Nuž, zrejme tak, že odmietam pripustiť, že som už zažila všetko.“

Vytiahla z vrecka saka vejár. Zblízka vyzeral ako hračka, ktorú vyrobilo dieťa alebo nejaká väzenkyňa. „Vaši rodičia ma doslova šokovali,“ dodala.

Hľadela som kamsi za ňu. Slnko balansovalo na hrane okna, chystalo sa vpadnúť do miestnosti.

„To, čo sa vám stalo, bolo strašné,“ pokračovala. „Všetci tu u nás dúfame, že sa vám podarí nájsť pokoj v duši.“

„Neporozprávame sa radšej o tom, prečo ste ma sem pozvali?“ navrhla som.

Advokát už postával pred dverami ako herec čakajúci na narážku. Mal na sebe sivý oblek a veselú kravatu. A potil sa. Keď si sadol na pohovku, koža pod ním zavŕzgala. „Som Bill,“ predstavil sa, znovu vstal a podal mi ruku. Horná časť goliera mu už začala vlhnúť od potu a naberala farbu obleku. „Ak mám správne informácie, ste takisto právnička, však?“ vybafol na mňa bez okolkov. Bol mladší, než som čakala, azda dokonca mladší odo mňa; možno sme študovali právo v rovnakom čase.

„Zaoberám sa len firemným právom,“ spresnila som, aby zo mňa nebol zbytočne nervózny. „V testamentoch sa vôbec nevyznám.“

„Na to som tu ja,“ ubezpečil ma Bill.

Povzbudzujúco som sa naňho usmiala.

„Dobre, začneme.“ Bill poklepal po kartónovej škatuli. „Tu sú osobné veci. A tu je posledná vôľa vašej matky.“

Posunul ku mne obálku. Otvorila som ju. V dokumente napísanom matkinou roztrasenou rukou stálo, že Deborah Gracieová ustanovuje svoju dcéru Alexandru Gracieovú za vykonávateľku svojej poslednej vôle a že pozostalosť Deborah Gracieovej tvorí: po prvé, osobné veci zanechané v Nápravnom zariadení jej veličenstva v Northwoode; po druhé, približne dvadsaťtisíc libier zdedených po zosnulom manželovi Charlesovi Graciemu; a po tretie, nehnuteľnosť evidovaná na adrese Moor Woods Road číslo 11 v Hollowfielde. Uvedený majetok má byť rozdelený rovným dielom medzi žijúce deti Deborah Gracieovej.

„Vykonávateľka,“ hlesla som.

„Bola presvedčená, že práve vy ste na túto úlohu tá najvhodnejšia osoba,“ vysvetlil Bill. Zasmiala som sa.

Predstavila som si matku v cele, ako sa pohráva so svojimi dlhými plavými vlasmi, čo jej siahali až po kolená; boli také dlhé, že si na ne mohla sadať pre pobavenie spoločnosti. A ako pod vedením Billa, ktorý ju zo srdca ľutuje a zároveň je šťastný, že jej môže pomôcť, a pritom sa celý čas potí ako práve teraz, zvažuje a spisuje svoju poslednú vôľu. Je toho toľko, na čo by sa jej rád spýtal, ale ovládne sa. Matka drží v ruke pero a okázalo sa chveje. Vykonávateľ závetu, vysvetľuje jej Bill, je akási čestná funkcia. Ale zároveň aj veľmi náročná funkcia z administratívneho hľadiska, pretože si vyžaduje komunikáciu s ostatnými oprávnenými osobami. A matka, ktorej v žalúdku bujnie rakovina a ktorej zostáva len pár mesiacov života, predtým než nás všetkých pošle do čerta, vie presne, koho touto úlohou poveriť.

„Nie je vašou povinnosťou prijať túto úlohu,“ poznamenal Bill. „Teda ak o ňu nestojíte.“

„To viem,“ odvetila som a Bill sa narovnal.

„Môžem vám poskytnúť základné inštrukcie,“ dodal. „Pozostalosť nie je veľká, takže by vám to nemalo zabrať veľa času. Zásadné je – a to mám vždy na pamäti – počítať so všetkými zúčastnenými stranami, aby nikto z dedičov nemal pocit, že ťahá za kratší koniec. Nech sa už rozhodnete naložiť s majetkom vašej matky akokoľvek, mali by ste si najprv vyžiadať súhlas od vašich súrodencov.“

Na nasledujúce popoludnie som si rezervovala spiatočnú letenku do New Yorku. Pomyslela som na chladný vzduch v lietadle a úhľadne naservírované jedlo, ktoré letušky podávajú krátko po štarte. Už som sa videla, ako si robím pohodlie, tri predchádzajúce dni umŕtvené drinkmi v odbavovacej hale, a ako sa po niekoľkých hodinách nerušeného letu prebúdzam do teplého večera, kde na mňa bude čakať čierna limuzína, ktorá ma odvezie domov.

„Musím to ešte zvážiť,“ povedala som. „Teraz sa mi to veľmi nehodí.“

Bill mi podal papierik so svojím menom a s telefónnym číslom, oboje napísané rukou na bledosivých riadkoch. Na vizitky už v rozpočte väznice zrejme nezostali peniaze. „Zavolajte mi,“ vyzval ma. „Ak to neprijmete, potom vám budem vďačný za návrhy. Azda by sa mohol stať vykonávateľom závetu niekto iný z dedičov.“

Napadlo mi, že to navrhnem Ethanovi. Alebo Gabrielovi. Alebo Delile. „Možno,“ prisvedčila som.

„Na začiatok,“ povedal Bill a podal mi škatuľu, ktorú držal  v jednej ruke, „tu sú všetky osobné veci, ktoré mala v Northwoode. Môžem vám ich odovzdať už dnes.“

Škatuľa nevážila skoro nič.

„Obávam sa, že ich hodnota je zanedbateľná,“ dodal. „Mala kopu poukážok – za dobré správanie a tak –, ale tie vonku nič neznamenajú.“

„To je škoda,“ povedala som.

„Potom je tu už len telo,“ ozvala sa riaditeľka.

Podišla k stolu a vytiahla zo zásuvky krúžkový zakladač s priesvitnými košieľkami, v každej bol nejaký leták alebo katalóg. Otvorila ho predo mnou ako čašník jedálny lístok, a ja som letmo prebehla pohľadom po striedmych písmenách a vážnych tvárach.

„Môžete si vybrať,“ obrátila list. „Čo sa vám bude páčiť. Sú tu rôzne pohrebné ústavy. Niektoré uvádzajú podrobnejšie informácie o svojich službách, ponúkaných truhlách a podobne. Všetky sú miestne, sídlia v okruhu osemdesiatich kilometrov.“

„Obávam sa, že došlo k nedorozumeniu,“ povedala som. Riaditeľka zaklapla zakladač pri letáku s pohrebným vozom zdobeným leopardím vzorom. „Nebudeme požadovať vydanie tela.“

„Aha,“ zarazil sa Bill.

Ak to zaskočilo aj riaditeľku, nedala nič najavo. „V tom prípade pochováme vašu matku podľa väzenských predpisov do neoznačeného hrobu,“ povedala. „Máte proti tomu nejaké námietky?“

„Nie,“ odvetila som. „Žiadne.“

Ďalšiu schôdzku som mala s kaplánkou, vyžiadala si ju sama. Mali sme sa stretnúť v návštevníckej kaplnke pri parkovisku. Jedna z asistentiek riaditeľky ma odprevadila k nízkej fádnej budove. Nad vchod ktosi zavesil drevený kríž a na okná vycapil kúsky farebného hodvábneho papiera. Akoby sa nejaké dieťa snažilo napodobniť vitráž. Za šiestimi radmi lavíc stálo provizórne zbúchané pódium, na ňom ventilátor, pult a soška ukrižovaného Ježiša.

Kaplánka ma už čakala, sedela v druhej lavici od vchodu. Vstala, aby ma privítala. Všetko na nej bolo oblé a vlhké – jej tvár v pološere, biele rúcho aj malé ruky, čo práve zvierali tie moje.

„Alexandra,“ oslovila ma.

„Dobrý deň.“

„Asi sa čudujete, prečo som sa s vami chcela stretnúť,“ začala.

Mala v sebe ten druh nehy, akú si musíte nacvičiť. Vedela som si ju predstaviť v konferenčnej sále nejakého lacného hotela, ako s menovkou na prsiach sleduje prednášku o dôležitosti páuz, ktoré poskytujú ľuďom priestor na vyjadrenie.

Čakala som, čo z nej vypadne.

„Strávila som s vašou matkou v posledných rokoch jej života veľa času,“ pokračovala. „Pracovala som s ňou už predtým, ale v posledných rokoch som u nej zaznamenala výraznú zmenu. A dúfam, že by vám dnes táto zmena mohla poskytnúť útechu.“

„Zmena?“ Cítila som, ako sa mi kútiky úst rozťahujú do úsmevu.

„Písala vám, veľakrát,“ hovorila ďalej. „Vám a Ethanovi a Delile. Rozprávala mi o vás všetko. Aj o Gabrielovi a Noahovi. Zavše napísala aj Danielovi a Evie. Pre matku je strašné prísť o deti, nech už sa dopustila akýchkoľvek hriechov. Ukazovala mi každý list, aby som jej skontrolovala pravopis a adresu. Myslela si, že má chybné adresy, keď jej nikdy neprišla odpoveď.“

Hodvábny papier vrhal do uličky červenkasté svetlo. Sprvu som sa domnievala, že ním vyzdobili okná väzenkyne v rámci nejakej spoločenskej aktivity, ale teraz som si vedela živo predstaviť, ako kaplánka po práci balansuje na stoličke a krášli si svoje kráľovstvo.

„Chcela som sa s vami stretnúť, aby sme sa porozprávali o odpustení,“ pokračovala. „Pretože, keď odpustíte druhým hriechy, ktorých sa na vás dopustili, nebeský otec odpustí aj vám.“

Položila mi ruku na koleno. Teplo jej dlane mi prenikalo džínsami, akoby ich ktosi oblial horúcou kávou. „Ale keď neodpustíte druhým ich hriechy, nebeský otec nebude zhovievavý ani k vašim hriechom.“

„Odpustenie,“ riekla som. To slovo sa mi vzpriečilo v hrdle. Stále som sa usmievala.

„Dostali ste ich?“ spýtala sa kaplánka. „Tie listy...“

Dostala. Požiadala som otca – svojho skutočného otca, aby ste rozumeli, nie tú hnilobu v mojich kostiach –, aby každý zničil hneď po doručení. Dali sa ľahko rozoznať, prichádzali rozlepené a znovu zalepené s varovnou pečiatkou Nápravného zariadenia jej veličenstva v Northwoode. Keď som raz krátko po svojich dvadsiatych prvých narodeninách prišla domov z univerzity, otec mi s kajúcnym výrazom v tvári priniesol škatuľu plnú tých prekliatych listov. „Len som si hovoril, že niekedy v budúcnosti by ťa predsa len mohli zaujímať,“ priznal sa. Určite to bolo niekedy počas zimných prázdnin, pretože gril bol schovaný v kôlni. Pomohol mi vyniesť ho do záhrady a potom sme stáli pri ňom zababušení v kabátoch, on so svojou fajkou, ja s hrnčekom čaju a hádzali sme list za listom do ohňa.

„Myslím, že ste si splietli príbeh,“ povedala som kaplánke. „Ten, ktorý máte zrejme na mysli – a ktorý ste tu bezpochyby neraz zažili –, vrcholí návštevou vo väznici. Človek za jej múrmi čaká, že ho niekto zvonku príde navštíviť. Aby mu odpustil. Návštevník o tom premýšľa dlhé roky, nevie sa rozhodnúť, ale napokon sa predsa len odhodlá a príde. Zvyčajne ide o rodiča na jednej strane a dieťa na druhej, alebo o páchateľa a obeť, podľa okolností. Ale ten druhý vždy príde. Rozprávajú sa spolu. A aj keď návštevník tej osobe vo väzenskom mundúre neodpustil, niečo si z toho stretnutia predsa len odnesie. Lenže, ako isto viete, moja matka je mŕtva. A ja som ju nenavštívila  ani raz.“

Zmocnil sa ma ponižujúci pocit, že sa čochvíľa rozplačem, a tak som si rýchlo nasadila slnečné okuliare. Kaplánka sa premenila na biely chumáčovitý prízrak v temnote. „Je mi ľúto, že vám nemôžem pomôcť,“ zahabkala som nezmyselne a vytackala som sa uličkou von. Slnko konečne poľavovalo, prišiel čas na drink. Pomyslela som na hotelový bar a predstavila si, ako sa mi výdatný obsah prvého pohára rozlieva po tele. Pred kaplnkou na mňa čakala asistentka riaditeľky.

„Vybavili ste si už všetko?“ spýtala sa. Naše tiene na asfalte boli dlhé a čierne, a keď som prišla k nej, splynuli do jednej čudesnej príšery. Zrejme mala už po šichte.

„Áno,“ odvetila som. „Asi by som už mala ísť.“

V aute som si skontrolovala mobil. Existuje niečo také ako príliš žoviálne? písala mi Olivia.

Položila som si matkinu škatuľu do lona a zdvihla som veko. Zbierka úbohostí. Biblia, ako sa dalo čakať. Kefa na vlasy. Dva výstrižky, lepkavé od pásky, vytrhnuté z akýchsi časopisov – na jednom bola reklama na dovolenku v Mexiku, na druhom reklama na plienky so skupinkou vymydlených šťastných bábätiek, úhľadne zoradených na bielej deke. Ďalší výstrižok bol z novín, písalo sa v ňom o Ethanovej charitatívnej činnosti v Oxforde.  Tri čokoládové tyčinky a rúž, veľa z neho neostalo. Ani vo väzení nič nevyhadzovala.

Naposledy som videla matku v ten deň, keď som utiekla. Ráno som sa zobudila v špinavej posteli a vedela som, že ak nič nepodniknem, moje dni sú zrátané. Ďalší deň už neuvidím.

Zavše sa v duchu vraciam do našej maličkej izby. Sú v nej dve postele, každá prirazená k stene v inom kúte miestnosti, čo najďalej od seba. Moja posteľ a Evina posteľ. Medzi nimi visí zo stropu holá žiarovka, zachveje sa zakaždým, keď sa na chodbe za dverami ozvú ťažké kroky. Zvyčajne nesvieti, ale občas, keď sa otec rozhodne, svieti neprerušovane celé dni. Okno zalepil kartónom, aby on bol ten, kto rozhoduje o čase, ale dnu aj tak preniká tlmené hnedasté svetlo, ktoré nám prezrádza, kedy je deň a kedy noc. Za kartónom bývala kedysi záhrada a za ňou močiar. Je pre nás čoraz ťažšie uveriť, že tie miesta uprostred divokej prírody, skúšané premenlivým počasím, existujú dodnes. V hnedastom dennom svetle vidieť Teritórium, dvojmetrové pásmo medzi našimi posteľami, ktoré s Evie poznáme lepšie než ktokoľvek iný. Celé mesiace sme preberali navigáciu z mojej postele do tej jej: vieme, ako prejsť horami igelitových vriec naprataných vecami, ktoré si už ani nepamätáme; vieme, že na prekonanie Lavórového bahniska, ktoré je už sčernené, stuhnuté a takmer vysušené, by sme použili plastovú vidličku; zvažovali sme najlepší spôsob, ako zdolať Polyesterové vrchy tak, aby sme sa vyhli tomu najhoršiemu svinstvu – či zvoliť vysoké priesmyky a riskovať útoky živlov, alebo prekĺznuť tunelmi v hnijúcom podloží pod nimi a čeliť všetkému neznámemu, čo tam na nás čaká.

V noci som sa zase pomočila. Ohýbala som prsty na nohách, vykrúcala členky a kopala nohami ako pri plávaní, ako každé ráno v posledných mesiacoch. Dvoch alebo troch. Zopakovala som nahlas, čo poviem prvému človeku, ktorého stretnem, keď sa vyslobodím: Volám sa Alexandra Gracieová a mám pätnásť rokov. Potrebujem, aby ste privolali políciu. Potom som sa otočila ako každé ráno a pozrela na Evie.

Predtým sme boli pripútané reťazami tak, že sme hľadeli obe rovnakým smerom, takže som ju mala celý čas na očiach. Teraz sme boli obrátené tvárou každá na inú stranu, museli sme sa skrútiť, aby sme si videli do očí. Inak som z nej videla iba chodidlá a kostnaté nohy. Koža sa jej prepadávala do každého žliabku, akoby hľadala teplo.

Evie rozprávala čoraz menej. Prehovárala som ju, kričala na ňu; dodávala som jej odvahu a spievala pesničky, ktoré sme počuli, keď sme ešte chodili do školy. „A teraz ty,“ vyzvala som ju. „Si pripravená na svoj part?“ Nič nezaberalo. Snažila som sa naučiť ju čísla, ale iba som si ich mumlala sama pre seba. Rozprávala som jej potme príbehy, ale nepočula som žiadny smiech, žiadne otázky, nijaké prejavy údivu. Len jej plytký dych, vznášajúci sa nad tichým priestorom Teritória.

„Evie,“ povedala som. „Eve... Dnes je ten deň.“

Viezla som sa autom späť do mesta. Na krajinu pomaly sadal súmrak. Medzi stromy a na rozľahlé polia ešte dopadalo sýte zlatisté svetlo, ale dediny a farmy už zahaľovali temné tiene. Uvažovala som, či to nepotiahnem cez noc a pred svitaním nedorazím do Londýna. Vďaka časovému posunu mi krajina pripadala zvláštne jasná. Ale asi by som nakoniec skončila niekde v Midlands, zaparkovala pri ceste a vyspala sa v aute, čo sa mi nezdalo najrozumnejšie. A tak som zastavila na najbližšom odpočívadle a zarezervovala si hotel v Manchestri. S klimatizáciou.

V priebehu prvého zlého roka sme sa o úteku iba rozprávali. To bolo ešte v čase Spútavacích dní, keď nás otec zväzoval iba na noc a zľahka mäkkými bielymi tkaninami. Spali sme s Evie v jednej posteli, každá priviazaná za zápästie k stĺpiku, a držali sme sa za ruky. Matka s otcom boli s nami celý deň, ale pokračovali sme v učení (hlavne v štúdiu Biblie, ku ktorému nám pridali pár lekcií z pochybne podaných svetových dejín), udržiavali sa vo fyzickej kondícii (behali sme kolá po dvore v tielku a nohavičkách, chlapci v trenírkach; raz sa akési decká z Hollowfieldu predrali hustým žihľavovým porastom za našou záhradou iba preto, aby sa nám mohli s rehotom posmievať) a pravidelne sme jedli (chlieb s vodou, keď bol dobrý deň). Neboli sme nijako zvlášť obmedzovaní. Naša slávna rodinná fotografia vznikla práve na konci tohto obdobia, predtým ako prišli  Reťazové dni a neboli sme už vhodní na fotenie ani podľa štandardu mojich rodičov.

Rozprávali sme sa o tom, že roztrháme povrazy zubami alebo zo stola v kuchyni nenápadne ukradneme nôž a schováme si ho do vrecka. Alebo že sa pri behaní po dvore vrhneme k bráničke, vybehneme na ulicu a čo najrýchlejšie zdrhneme. Otec nosil mobil stále vo vrecku, nebolo by ťažké vziať mu ho. Keď myslím na tie časy, cítim v sebe hrozný zmätok, ktorý mi nepomohla prekonať ani doktorka K so svojimi argumentmi. Videla som ho aj v tvárach policajtov, novinárov a zdravotných sestier, hoci sa nikto z nich nikdy neodvážil vysloviť tú otázku nahlas. Prečo ste jednoducho neutiekli, kým ste ešte mohli?

Pravda je, že sprvu nám to nepripadalo až také zlé. Páčilo sa nám, že sme všetci spolu. Boli sme síce unavení a občas hladní, a otec nás sem-tam zbil tak, že Gabriel mal týždeň napuchnuté oko alebo Daniel prasknuté rebro tesne pod srdcom. Ale netušili sme, čo nás ešte čaká. Často som si prechádzala v hlave spomienky ako študent knihy v knižnici, oprašovala staré zväzky a prezrela každú policu v nádeji, že niekde nájdem okamih, keď som to mala poznať a konať. Nikdy som tú knihu nenašla. Niekto si ju vzal pred mnohými rokmi a už ju nevrátil. Otec nás vyučoval pri stole v kuchyni, našu rezignáciu mylne považoval za slepú oddanosť, a matka, tá sa na nás vždy pred spaním prišla pozrieť, aby sa uistila, či sme spútaní dostatočne pevne. Prebúdzala som sa zavčas rána vedľa Evie, jej telo ma príjemne hrialo. Vtedy sme sa ešte rozprávali o našej budúcnosti.

Nebolo to také zlé.

Najprv som zavolala Devlinovej a požiadala ju, či by som nemohla pracovať nejaký čas z Londýna. Týždeň, dva.

„Tak pozostalostná dráma,“ prehodila sucho. „Tomu hovorím vzrúšo.“ V New Yorku bolo čosi po poludní, ale zdvihla hneď po prvom zazvonení, už mierne podnapitá. V pozadí sa ozývali tlmené zvuky civilizovaného obeda v reštaurácii alebo bare.

„Neviem, či by som zvolila práve toto slovo,“ odvetila som.

„Jasné, vezmi si toľko času, koľko budeš potrebovať. Nájdeme ti v Londýne nejakú kanceláriu, kde ťa nikto nebude rušiť. A o prácu sa ti takisto postaráme, neboj sa.“

Mama s otcom v tomto čase večerajú, tak som si povedala, že im zavolám neskôr. U Ethana zdvihla jeho snúbenica. Povedala mi, že Ethan odišiel na otvorenie akejsi galérie, vráti sa až neskoro v noci. Počula, že som v Anglicku – mala by som ich navštíviť, veľmi radi ma uvidia. Delile som nechala správu na záznamníku, aj keď som pochybovala, že mi zavolá späť. Nakoniec som zavolala Evie. Poznala som, že je niekde vonku, ktosi nablízku sa práve smial.

„Tak bosorka je mŕtva,“ oznámila som jej.

„Videla si telo?“

„Bože dobrý, nie! Nestála som o to.“

„Ako si potom môžeme byť istí?“

„Ja o tom rozhodne nepochybujem.“

Povedala som jej o dome na Moor Woods Road. O našom úžasnom dedičstve.

„Oni mali nasporených dvadsať litrov? Tak to mi je novinka.“

„Vážne ťa to prekvapuje? Po tom našom báječnom detstve?“

„Máš pravdu. Vidím otca, ako si ich syslí. ,Vy nič nepotrebujete, Boh sa o vás postará‘... tie jeho drísty.“

„Ale ten dom... nemôžem uveriť, že ešte stále stojí.“

Koniec ukážky